____________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 947/20389/26
Провадження № 2/947/4965/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2026 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси у складіголовуючого судді Скриль Ю.А.,розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Голови Хаджибейського районного суду м. Одеси Гуревського Володимира Климентійовича про визнання бездіяльності посадової особи органу державної судової влади голови суду - судді, який займає адміністративну посаду голови суду незаконними, в силу прямої вказівки закону

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог 
Позивач звернувся до суду з позовом до голови Хаджибейського районного суду м. Одеси Гуревського Володимира Климентійовича про визнання бездіяльності посадової особи органу державної судової влади голови суду судді, який займає адміністративну посаду голови суду незаконними, в силу прямої вказівки закону, в якому позивач просить визнати бездіяльність голови Хаджибейського районного суду м. Одеси Гуревського Володимира Климентійовича, щодо неоскарження рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20.12.2016 №198/вс-16 про відмову у допуску до участі у конкурсі на посаду судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду незаконними.
В обґрунтування вимог зазначає, що рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20.12.2016 № 198/вс-16 ОСОБА_2 відмовили у допуску до участі у конкурсі на посаду судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з тих підстав що подана ОСОБА_2 копія диплому кандидата наук, науковий ступінь ним здобуто в Інституті держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України, не підтверджує отримання ним наукового ступеня саме у вищому навчальному закладі, у розумінні положень пункту З частини 6 статті 69, пункту 2 частини 1 статті 38 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно з рішенням комісії ОСОБА_2 отримав диплом кандидата наук, науковий ступінь в Інституті держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України. 
Позивач стверджує, що це повністю відповідає приписам пункту 3 частини 7 статті 69 вказаного Закону.
З простого аналізу,на думку позивача, випливає відверто хибний висновок комісії про те, що ОСОБА_2 не підтверджує отримання ним наукового ступеня саме у вищому навчальному закладі, у розумінні положень пункту 3 частини 6 статті 69, пункту 2 частини 1 статті 38 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Отже, з цих підстав вказане рішення комісії є відверто хибним та таким, що прямо суперечить прямим приписам закону.
Відповідно до Бангалорських принципів поведінки судді, які повністю кореспондуються з Кодексом суддівської етики: «Суддя демонструє поведінку, бездоганну навіть з точки зору стороннього спостерігача. Спосіб дій та поведінка судді мають підтримувати впевненість суспільства в чесності та непідкупності судових органів».
Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом. Тобто передбачена законодавча можливість оскарження рішення комісії до суду.
Проте ОСОБА_2 цього не зробив, своє право на оскарження вказаного рішення не реалізував. При цьому жодних перешкод йому в цьому не було.
Такі дії судді, який за законом є органом державної судової влади, можуть і повинні бути визнання незаконними, виходячи з прямої вказівки на то в законі.
Вказані дії судді Гуревського В.К. прямо свідчать про допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.
Просить суд позовні вимоги задовольнити: визнати бездіяльність органу державної судової влади - голови Хаджибейського райсуду м.Одеси Гуревського Володимира Климентійовича щодо неоскарження рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20.12.2016 № 198/вс-16 про відмову у допуску до участі у конкурсі на посаду судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду - незаконною.
Відзив на позов
Відповідач з позовними вимогами не згодний, заперечує проти їх задоволення.
В обґрунтування своєї позиції зазначив, що оскарження рішення комісії про відмову у допуску до участі у конкурсі на посаду судді Верховного Суду є правом особи, а не обов`язком.
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 198/вс-16 від 20.12.2016 року йому було відмовлено у допуску до участі у конкурсі на посаду судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з тих підстав, що за копією диплома кандидата юридичних наук мною здобуто науковий ступінь в Інституті держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України, тобто не у вищому навчальному закладі, а науково-дослідному.
Відповідач вважає, що з урахуванням вимог пункт 3 частини 6 етапі 69 Закону Україні «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час ухвалення 20 грудня 2016 року, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про відмову у допуску мене до участі у конкурсі на посаду судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 198/вс-16 є законним та обґрунтованим.
З огляду на вказане, вважає твердження позивача про «відверто хибний висновок» комісії не відповідає дійсності.
Також відповідач зазначає, що з позовної заяви не зрозуміло, яким чином спроба участі відповідача ОСОБА_2 у вищезазначеному конкурсі та рішення ВККСУ від 20.12.2016 року про відмову йому у допуску до участі у конкурсі порушує права позивача ОСОБА_1 .
Порушення прав позивача з боку відповідача в позовній заяві не є обґрунтованими.
Саме на позивача покладається обов`язок довести, яке саме його право порушене відповідачем, у чому полягає таке порушення та яким чином обраний спосіб захисту здатний відновити його право.
Однак позовна заява не містить належного обґрунтування того, яким чином рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20.12.2016 року щодо відмови відповідачу у допуску до участі у конкурсі на посаду судді Верховного Суду або подальша поведінка відповідача протягом наступних десяти років порушили чи могли порушити права, свободи або законні інтереси позивача.
Фактично позивач ставить питання про оцінку правомірності дій та рішень, які стосувалися виключно відповідача та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, учасником яких позивач не був та жодних юридичних наслідків для нього вони не породжували.
По суті позивач вважає, що відповідач був зобов`язаний оскаржити рішення ВККСУ та домагатися перегляду висновків Комісії. Однак така позиція суперечить основоположним принципам диспозитивності та свободи реалізації особою своїх прав.
Особа самостійно визначає необхідність звернення до суду чи іншого органу за захистом своїх прав та не може бути примушена до оскарження рішень, які вона вважає законними та такими, що не порушують її прав.
Фактично позивач пропонує покласти на відповідача не передбачений законом обов`язок щодо обов`язкового оскарження рішень державних органів, що є неприпустимим.
За таких обставин відсутній належний предмет судового захисту, а заявлені вимоги мають характер абстрактного спору щодо тлумачення законодавства та оцінки подій десятирічної давності, що саме по собі не може бути підставою для задоволення позову.
Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Процесуальні дії та рух справи
11 травня 2026 року до Одеського апеляційного суду надійшло розпорядження голови Хаджибейського районного суду м. Одеси Гуревського В.К. про визначення підсудності справи, разом із позовною заявою.
Розпорядження обґрунтоване тим, що станом на теперішній час ОСОБА_2 продовжує обіймати адміністративну посаду голови Хаджибейського районного суду м. Одеси, а тому, на підставі ч. 6 ст. 31 ЦПК України, справа передається до суду вищої інстанції для визначення підсудності.
12.05.2026 ухвалою Одеського Апеляційного суду розпорядження голови Хаджибейського районного суду м. Одеси Гуревського В.К. про визначенні підсудності цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до голови Хаджибейського районного суду м. Одеси Гуревського Володимира Климентійовича про визнання бездіяльності посадової особи органу державної судової влади голови суду - судді, який займає адміністративну посаду голови суду незаконними, в силу прямої вказівки закону задоволено.
Матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до голови Хаджибейського районного суду м. Одеси Гуревського Володимира Климентійовича про визнання бездіяльності посадової особи органу державної судової влади голови суду - судді, який займає адміністративну посаду голови суду незаконними, в силу прямої вказівки закону направлено до розгляду за підсудністю на підставі ст.ст.26,31 ЦПК України до Київського районного суду м. Одеси.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа розподілена судді Київського районного суду м. Одеси Скриль Ю.А.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 22.05.2026 відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідачу визначений п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
Позовну заяву з додатками разом з копією ухвали про відкриття провадження у справі надіслані відповідачу за адресою Хаджибейського районного суду м. Одеси.
Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, 08.06.2026 позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження у справі надійшли до Хаджибейського районного суду м. Одеси 08.06.2026.
19.06.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву.
Інші заяви/клопотання, у тому числі із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, до суду від сторін не надходили.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, без проведення судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Встановлені фактичні обставини справи 
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 07.11.2016 № 145/зп-16 про оголошення конкурсу на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, затверджено Умови проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів Касаційних судів у складі Верховного Суду та визначено, що питання допуску кандидата на посаду судді до участі у конкурсі та допуску кандидата на посаду судді до проходження кваліфікаційного оцінювання вирішується Комісією у складі колегії.
Відповідач ОСОБА_2 08.12.2016 звернувся до комісії із заявою про участь в конкурсі на зайняття посади судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, як особа, яка відповідає вимогам пункту 2 частини І статті 38 Закону Україні «Про судоустрій і статус суддів», тобто має науковий ступінь у сфері права та стаж наукової роботи у сфері права щонайменше десять років.
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 198/вс-16 від 20.12.2016 року відповідачу відмовлено у допуску до участі у конкурсі на посаду судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з тих підстав, що за копією диплома кандидата юридичних наук мною здобуто науковий ступінь в Інституті держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України, тобто не у вищому навчальному закладі, а науково-дослідному.
У 1999 році ОСОБА_2 захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук в Інституті держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України та отримав Диплом кандидата наук: НОМЕР_1 , що виданий Вищою атестаційною комісією України 10.11.1999.
На момент подання заяви на участь у конкурсі на посаду судді Верховного Суду стаж наукової роботи відповідача у сфері права складав більше 10 років. Стаж роботи відповідача на посаді судді складав 9 років та 10 місяців.
ОСОБА_2 обрана підстава для подачі заяви за п. 2 ч. 1 ст. 38 Закону Україні «Про судоустрій і статус суддів» - стаж наукової роботи у сфері права щонайменш 10 років.

Згідно з позицією відповідача, наведеною у відзиві на позов, ОСОБА_2 був згоден з вказаним рішенням комісії, підстави для його оскарження не вбачав.
Позивач вважає, що неоскарження позивачем як суддею рішення комісії є такою поведінкою, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.
Мотиви суду та застосування норм права
На час подання відповідачем заяви про учать у конкурсі діяв Закон України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 02.06.2016 року.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 38 вказаного Закону, суддею Верховного Суду може бути особа, яка: має науковий ступінь у сфері права та стаж наукової роботи у сфері права щонайменше десять років.
Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 69 цього Закону, для цілей цього Закону вважається: науковим ступенем - науковий ступінь у сфері права, здобутий у вищому навчальному закладі України (університеті, академії чи інституті, крім вищих військових навчальних закладів) або аналогічному вищому навчальному закладі іноземної держави. Науковий ступінь, здобутий у вищому навчальному закладі іноземної держави, повинен бути визнаний в Україні в установленому законодавством порядку.
Суд погоджується з позицією відповідача та зазначає, що Інститут держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, в якому відповідач здобував науковий ступінь у сфері права, є науково-дослідною установою в системі Національної академії наук України, що спеціалізується на фундаментальних дослідженнях у галузі теорії та історії держави і права, міжнародного, європейського та національного права. Вказаний інститут перебуває в підпорядкуванні НАН України і не є вищим навчальним закладом України.
Отже, доводи позивача про те, що висновок комісії про відмову відповідачу у допуску до участі у конкурсі на посаду судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, є помилковими та відповідають нормам законодавства, яке діяло на момент оголошення конкурсу та прийняття комісією відповідного рішення.
Щодо неоскарження рішення комісії, суд зауважує, що оскарження рішення державного органу чи органу суддівського врядування є правом особи, чинне законодавство України не покладає на таку особу відповідного обов`язку.
Саме по собі неоскарження рішення ВККСУ не може розцінюватися як протиправна бездіяльність, оскільки закон не встановлює обов`язку вчиняти такі дії та не передбачає будь-якої юридичної відповідальності за їх невчинення.
Також суд звертає увагу сторони позивача на норми статті ст. 4 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Зі змісту позовної заяви не вбачається яким чином спроба участі відповідача ОСОБА_2 у вищезазначеному конкурсі та рішення ВККСУ від 20.12.2016 року про відмову йому у допуску до участі у конкурсі порушує права позивача ОСОБА_1 .
Саме на позивача покладається обов`язок довести, яке саме його право порушене відповідачем, у чому полягає таке порушення та яким чином обраний спосіб захисту здатний відновити його право.
Однак позовна заява не містить обґрунтування того, яким чином рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20.12.2016 року щодо відмови відповідачу у допуску до участі у конкурсі на посаду судді Верховного Суду або подальша поведінка відповідача протягом наступних десяти років порушили, порушують чи могли порушити права, свободи або законні інтереси позивача.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача, який підлягає судовому захисту.
Законодавство України, яке діяло на момент прийняття комісією рішення про відмову у допуску відповідача до участі у конкурсі на посаду судді Верховного Суду, не передбачало обов`язку оскарження учасником такого конкурсу відповідного рішення комісії, а отже відсутні і правові підстави для задоволення позовних вимог.
Отже, суд висновував про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Розподіл судових витрат
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, ураховуючи наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, а також звільнення позивача від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на державу.
Керуючись ст.ст. 2, 12, 79-81, 141, 263-268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Голови Хаджибейського районного суду м. Одеси Гуревського Володимира Климентійовича про визнання бездіяльності посадової особи органу державної судової влади голови суду - судді, який займає адміністративну посаду голови суду незаконними, в силу прямої вказівки закону, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Голова Хаджибейського районного суду міста Одеси Гуревський Володимир Климентійович, адреса: 65033, м. Одеса, вул. Василя Стуса, 1а.

Рішення суд підписане 21.07.2026.

Суддя              Ю. А. Скриль