Яготинський районний суд Київської області

Справа № 382/1007/26
Провадження № 2/382/1054/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2026 року м. Яготин

Яготинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Нарольського М. М.,
при секретарі Матвієнко Ю. Л.,
за участю відповідача ОСОБА_1 ,
Представника позивача Черних В. О.,
представника відповідача Луневського Є. О. (06.07.2026),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу № 382/1007/26 за позовом ОСОБА_2 в особі представника адвоката Черних Вікторії Олександрівни до ОСОБА_1 про стягненняіндексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача адвокат Черних В. О. звернулася до суду із зазначеним позовом до суду, відповідно до вимог якого просила стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні витрати від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 01.01.2018 по 25.03.2026 у розмірі 180498,89 грн, а також 3 % річних у розмірі 56736,61 грн, а всього суму в загальному розмірі 237235,50 грн. Судові витрати покласти на відповідача.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 лютого 2016 року близько 20 години 50 хвилин відповідач ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ 2105 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Переяславська в м. Яготині Київської області у напрямку до вул. Ветеранів. Під час руху в населеному пункті у темну пору доби в умовах недостатньої видимості ОСОБА_1 проявив неуважність, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати. рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не переконавшись у безпечності виконуваного маневру, виїхав на праве узбіччя, де допустив зіткнення з металевою огорожею дороги, після чого виїхав на ліве узбіччя де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . У подальшому ОСОБА_1 залишив місце пригоди. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід позивач по справі – ОСОБА_2 - отримав перелом донної та сідничної кістки з обох сторін, перелом бокової масси куприка зліва, з розвитком шоку 2 ступеня (висновок судово-медичної експертизи № 51/0 від 19 травня 2016 року), що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. В зв`язку з отриманими травмами позивачу було встановлено з 13 червня 2016 року ІІ групу інвалідності. На даний час ОСОБА_2 має ІІІ групу інвалідності. Згідно вироку Яготинського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Призначено покарання у вигляді 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання. Вироком суду було стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 250 тис. грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. Вказаний вирок Яготинського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 5 квітня 2017 року. На виконання вищевказаного вироку суду в частині задоволення цивільного позову, позивачем був отриманий виконавчий лист, який в травні 2017 року пред?явлений до примусового виконання Яготинському районному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження. Так, в ході примусового виконання судового рішення відповідачем будо відшкодовано позивачу лише 61 504,19 грн., а залишок не погашеної суми на даний час становить 188495,81 грн. Враховуючи те, що відповідач в добровільному порядку не відшкодував шкоду на виконання рішення суду, то до виниклих правовідносин можна застосувати ст. 625 ЦК України, стягнувши на користь позивача 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати. При цьому, враховуючи те, що до індексу інфляції та 3% річних застосовується строк позовної давності у вигляді 3-х років, нарахування позивачем індексу інфляції та 3% річних здійснюється з 01.01.2018. Слід зауважити, що під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосувати нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Тому звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних з 01.01.2018, є обґрунтованим оскільки позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02 квітня 2020 року. Відтак, за період з 01.01.2018 по 11.07.2023 інфляційні втрати становлять 136 110,32 грн. За період з 12.07.2023 по 25.03.2026 інфляційні втрати становлять 44 388,57 грн. За період з 01.01.2018 по 11.07.2023 до стягнення 3% річних становить 41 445,21 грн. За період з 12.07.2023 по 25.03.2026 3 % річних становить 15 291,40 грн. Таким чином, загальна сума інфляційних втрат за період з 01.01.2018 по 25.03.2026 становить 180 498,89 грн., 3 % річних становить 56 736.61 грн., а всього 227 035,50 грн. (відповідний розрахунок додається). 
Ухвалою суду від 14.05.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 
Відповідач надіслав відзив на позов, в якому вказав, що при ухваленні рішення у вказаній справі необхідно звернути увагу на п.15 прикінцевих та перехідних положень ЦК України відповідно до якого у разі прострочення позичальником у період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов?язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов?язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. А відповідно до п.18 прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов?язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов?язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Станом на сьогодні і вже дуже тривалий час в Україні діє воєнний стан, таким чином відповідач вважає, що по аналогії вказані норми прикінцевих та перехідних положень ЦК України повинні застосовуватись і до правових відносин у вказаній справі. Крім цього відповідач частково погасив заборгованість. А те що відповідач не вчасно виконує зобов?язання, то на це є вагомі причини. Перша причина, це те що відповідач перебував фактично чотири роки у місцях позбавлення волі, у додатках до позовної заяви є відповідні судові рішення, які підтверджують вказану обставину, а друга це незадовільний стан здоров?я, відповідач має III групу інвалідності. На підставі викладеного просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Представник позивача адвокат Черних В. О. надіслала відповідь на відзив, в якому зазначила, що пункти 15 та 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України є спеціальними антикризовими нормами, спрямованими виключно на захист конкретної категорії осіб — позичальників, які отримали кредит або позику у банках чи інших фінансових установах (кредитодавців). Вони чітко обмежені термінами «договір, відповідно до якого надано кредит (позику)», «банк або інший кредитодавець» та «позичальник». Відповідно до ст. 8 ЦК України, аналогія закону або права застосовується лише тоді, коли цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором. У нашому випадку деліктні відносини (відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням) та відповідальність за прострочення грошового боргу повністю і чітко врегульовані загальними нормами — статтями 11, 509 та статтею 625 ЦК України. Прогалини у законодавстві немає, тому застосування антикризових банківських пільг до особи, яка вчинила злочин у стані алкогольного сп`яніння, є грубим порушенням матеріального права. Пункт 15 прямо звільняє від «неустойки, штрафу, пені». В даному випадку, 3% річних та інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України не є неустойкою (штрафом), а є компенсацією знецінення грошей. При цьому, пункт 18 на період воєнного стану звільняє позичальників і від ст. 625 ЦК України, що стосується виключно кредитних договорів. Законодавець умисно не звільнив деліктних боржників (осіб, які завдали шкоди злочином) від цієї відповідальності під час війни, щоб не порушувати баланс прав потерпілих, які також страждають від інфляції в умовах воєнного стану. Перебування відповідача в місцях позбавлення волі протягом 4 років є прямим наслідком його власного протиправного діяння (вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України). Особа не може посилатися на відбування покарання за злочин як на поважну чи форс-мажорну обставину, що звільняє її від цивільної відповідальності перед жертвою цього самого злочину. Це суперечило б засадам добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України). При цьому, стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Відповідно до сталої практики Верховного Суду, обов`язок боржника сплатити 3% річних та інфляційні втрати не залежить від наявності чи відсутності вини боржника або причин невиконання (навіть якщо це скрутне матеріальне становище чи стан здоров`я). Сам факт наявності простроченого грошового боргу є єдиною і достатньою підставою для нарахування сум за ст. 625 ЦК України. Щодо посилання відповідача про те, що він має ІІІ групу інвалідності, звернуто увагу суду на тому, що останній ігнорує той факт, що позивач став особою з інвалідністю саме внаслідок злочинних дій відповідача, який збив його автомобілем на узбіччі, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Відтак, наявність у відповідача інвалідності (з 04.11.2025 року) не звільняє його від обов`язку компенсувати позивачу шкоду, яка за роки зволікання суттєво знецінилася через інфляцію. Додатково звертаємо увагу й на тому, що позивач у своїй позовній заяві чітко зазначив та врахував, що відповідач сплатив 61 504,19 грн, і розрахунок 3% річних та інфляційних втрат проводився виключно на залишок непогашеної суми основного боргу — 188 495,81 грн. Часткова виплата не звільняє відповідача від відповідальності за ту частину боргу, яку він продовжує не сплачувати протягом багатьох років (починаючи з 2018 року). За таких обставин, позивач вважає свої позовні вимоги законними, обґрунтованими та таким, що підлягають до задоволення.
Представник позивача в судовому засіданні просила задовольнити позов в повному обсязі.
Сторона відповідача в судовому засіданні просила відмовити у позові в повному обсязі.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та заперечення на неї, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов наступних висновків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Судом встановлено, що вироком Яготинського районного суду Київської області від 26.01.2017 року у справі № 382/966/16-к, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Призначено покарання у вигляді 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання. Вироком суду було стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 250 тис. грн на відшкодування завданої моральної шкоди. Вказаний вирок Яготинського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 5 квітня 2017 року.
Відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на виконання вищевказаного вироку суду в частині задоволення цивільного позову було відкрито ВП №53877405 від 05.05.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 250 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.
Згідно з копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ВП №53877405 від 25.08.2022 року, відповідно до якої виконавчий документ був повернутий стягувачу, адже стягувач відмовився залишати за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.
Згідно з копії постанови про відкриття виконавчого провадження Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області відкрито виконавче провадження ВП№69898381 від 21.09.2022 року на підставі виконавчого листа № 382/966/16-к від 28.04.2017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 250 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.
Відповідно до листа Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області № 21298 від 03.03.2026 року станом на 03.03.2026 року ОСОБА_1 має залишок непогашеного боргу в межах ВП № 69898381 в розмірі 188495,81 грн; часткове погашення боргу було здійснено: 11.07.2023 в сумі 2922,23 грн – платіжна інструкція 4576; 09.08.2023 в сумі 3763,70 грн – платіжна інструкція 5240; 08.09.2023 в сумі 2680,51 грн – платіжна інструкція 5737; 07.11.2023 в сумі 2620,57 грн – платіжна інструкція 6909; 13.11.2023 в сумі 3273,14 грн – платіжна інструкція 7069; 12.12.2023 в сумі 2448,28 грн – платіжна інструкція 7671; 10.01.2024 в сумі 3000 грн – платіжна інструкція 8405; 09.02.2024 в сумі 3000 грн – платіжна інструкція 8946; 11.03.2024 в сумі 3673,73 грн – платіжна інструкція 9760; 10.04.2024 в сумі 4068,27 грн – платіжна інструкція 10324; 10.05.2024 в сумі 3000 грн – платіжна інструкція 11025; 21.05.2024 в сумі 3774,35 грн – платіжна інструкція 11233; 27.11.2025 в сумі 489,53 грн – платіжна інструкція 4407.
Згідно з долученим стороною позивача розрахунком індексу інфляції та 3 % річних, за період з 01.01.2018 по 11.07.2023 інфляційні втрати становлять 136 110,32 грн. За період з 12.07.2023 по 25.03.2026 інфляційні втрати становлять 44 388,57 грн. За період з 01.01.2018 по 11.07.2023 до стягнення 3% річних становить 41 445,21 грн. За період з 12.07.2023 по 25.03.2026 3 % річних становить 15 291,40 грн. Таким чином, загальна сума інфляційних втрат за період з 01.01.2018 по 25.03.2026 становить 180 498,89 грн, 3 % річних становить 56 736.61 грн., а всього 227 035,50 грн.
Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, згідно якої ОСОБА_2 з 01.07.2021 року має ІІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання ушкодженням опорно-рухового апарату.
Крім цього, судом було досліджено надані відповідачем витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до територіальних органів Пенсійного фонду України від 04.11.2025 та пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 відповідно до яких ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 має ІІІ групу інвалідності.
При вирішенні спору суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, яка розглядається, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням останніми грошових зобов`язань, які виникли на підставі судового рішення.
Тобто предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за відповідні періоди за невиконання грошового зобов`язання щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових сум, підтверджених судовим рішенням (вирок Яготинського районного суду Київської області від 26.01.2017 року у справі № 382/966/16-к в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 250000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України).
Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені частиною другою статті 11 ЦК України.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Згідно зі статтями 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Такі висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, вироком Яготинського районного суду Київської області від 26.01.2017 року у справі № 382/966/16-к стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 250000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем вищевказаного судового рішення позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Тобто спірні правовідносини стосуються наслідків невиконання судового рішення, що стороною відповідача не враховано.
Заперечуючи проти задоволення позову, сторона відповідача посилається на те, що позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань та відсотків річних задоволенню не підлягають на підставі пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
У вищевказаному пункті Прикінцевих та перехідних положень ЦК України закріплено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тобто у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.
Отже, до таких правовідносин не застосовуються положення статті 625 ЦК України.
Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 752/30967/21 (провадження № 61-134св25).
Разом із цим, як уже було зазначено вище, спірні правовідносини стосуються наслідків невиконання судового рішення, а не стягнення заборгованості, а також 3 % річних та інфляційних втрат за договором позики. Питання щодо стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 250000 грн уже вирішено судом, і саме невиконання відповідного судового рішення стало підставою для звернення позивача до суду з позовом у справі, яка розглядається.
Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми, підтвердженої судовим рішенням, тому до цих правовідносин застосовуються положення статті 625 ЦК України.
Таким чином, суд уважає твердження відповідача в цій частині необґрунтованими.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
На вказаному наголошено й у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2025 року у справі № 752/14070/23 (провадження № 61-6203св25).
Судом встановлено, а стороною відповідача не спростовано, що відповідач порушив грошове зобов`язання, яке визначено відповідним судовим рішенням.
Отже, якщо відповідач порушив відповідне грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зазначено про те, що відповідач мав грошове зобов`язання перед позивачем, яке підтверджувалося судовим рішенням, а саме вироком, який набрав законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди.
Отже, у справі, яка розглядається, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України.
Надаючи правову оцінку відповідним періодам, за які позивач просив стягнути 3 % річних та інфляційні втрат, перевіривши правильність розрахунків цих грошових сум, зроблених позивачем, надавши оцінку запереченням сторони відповідача із цього приводу, врахувавши, що судове рішення, невиконання якого стало підставою для звернення до суду з цим позовом, виконано частково, суд виходить з наступного.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду навищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Адже установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
Законодавство можевизначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
Як вбачається з матеріалів справи, вирок в частині стягнення 250000 грн був ухвалений 26.01.2017 року і був оскаржений в частині вирішення цивільного позову, а саме незадоволення цивільного позову в повному обсязі 2000000 грн, саме потерпілим й відповідні доводи було відхилено судом апеляційної інстанції. У зв`язку з цим до виконання судове рішення про стягнення 250000 грн було звернуто лише в травні 2017 року. 
При цьому, суд враховує, що Законом України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" від 14 травня 2025 року № 4434-IX виключено пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356). Цей Закон набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 04.09.2025 року.
В силу частини третьої статті 263 ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
У справі, що розглядається, перебіг позовної давності розпочався з дня усвідомлення учасником правовідносин порушення його права (позивачем) відповідно до вироку від 26.01.2017 року, який залишений в силі ухвалою від 05.04.2017 року (зокрема, оскаржувався потерпілим/позивачем в частині вирішення цивільного позову), строк був продовжений (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану, водночас 04 вересня 2025 року строк продовжився з урахуванням часу, що минув до його зупинення, проте з позовом про стягнення інфляційних нарахувань та відсотків річних позивач звернувся лише 04 травня 2026 року, тож суд відхиляє доводи про те, що перебіг цього строку є зупиненим і дотепер, а тому, за цих обставин, звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є необґрунтованим. 
Позивачем заявлено вимоги за період з 01.01.2018 року по 25.03.2026 року; позовну заяву подано 04.05.2026 року.
Разом з тим, суд враховує, що стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних з обмеженням останніми трьома роками, та враховує, що розрахунок позивача завершується перідом 25.03.2026 року, водночас суд не вправі виходити за межі позовних вимог, в тому числі й в частині періоду розрахунку позивача.
При цьому, враховуючи, що позивачем заявлено вимоги лише за період лише до 25.03.2026, за розрахунком суду за період з 04.05.2023 (день звернення до суду 04.05.2026) до дня завершення заявленого позивачем періоду 25.03.2026, з урахуванням здійснених відповідачем проплат, стягненню підлягають суми за період з 04.05.2023 по 25.03.2026 в розмірі 47648,57 грн інфляційних втрат від простроченої суми грошового зобов`язання та 16709,21 грн 3% річних.
Доводи відповідача про безпідставність нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних спростовуються викладеними висновками.
Суд також має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості та зазначає, що за певних умов суд може зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України. При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми. Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатитиу разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних та заявлений до стягнення, не підлягає зменшенню судом, а тому протилежні доводи в цій частині відхиляються.
З урахуванням викладеного позов підлягає задоволенню частково, стягненню підлягають 47648,57 грн інфляційних втрат від простроченої суми грошового зобов`язання та 16709,21 грн 3% річних. В іншій частині в позові необхідно відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає покладенню на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 265, 268, 289, 354, 355 ЦПК України,
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 47648,57 грн інфляційних втрат від простроченої суми грошового зобов`язання та 16709,21 грн 3% річних.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 643,75 грн судового збору.
В іншій частині в позові відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ;
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .
Повний текст рішення підписано 23.07.2026.

Суддя          М. М. Нарольський