ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 вересня 2026 року м. Житомир справа № 240/25403/26
категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за період затримки у проведенні остаточного розрахунку за період з 20.09.2019 по 26.06.2026, а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплачених складових грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 01.03.2018 по день фактичної виплати 26.06.2026.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , наказом командира якої від 15.02.2022 № 46 його було звільнено, виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. При цьому, повний грошовий розрахунок (виплата в сумі 62386,15 грн) був здійснений лише 26.06.2026. У зв`язку з цим позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку. Зазначає, що відповідачем не нараховано та не виплачено компенсацію втрати частини доходів, передбачену Законом України № 2050-ІІІ, одночасно з погашенням заборгованості, чим порушено права позивача. Підкреслює, що Закон № 2050-ІІІ не передбачає підстав для відмови у виплаті компенсації.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).
До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки на позивача не поширюються положення статті 117 КЗпП, так як він був не найманим працівником, а військовослужбовцем і отримував грошове забезпечення, а не заробітну плату. Нарахування коштів відбулося після ухвалення судового рішення, а виплати здійснено одночасно з нарахуванням. Відповідач вважає, що не допустив порушення строків виплати, оскільки нарахування та виплата збігалися в часі.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка, як стверджує позивач, перебувала на фінансовому утриманні у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу Військової частини НОМЕР_2 від 20.09.2019 № 231 позивача виключено зі списків особового складу військової частини.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 у справі № 240/19965/25 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 01.03.2018.
26.06.2026 військова частина НОМЕР_1 здійснила виплату в сумі 62386,15 грн, про що свідчить виписка із банківського рахунку позивача.
Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заборгованості, передбачена Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати", не нараховувалася та не виплачувалася.
Вважаючи, що у зв`язку із затримкою повного розрахунку при звільненні він має право на отримання середнього заробітку та компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд враховує таке.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).
Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (пункти 2-3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).
Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
У відповідності до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Однак Законом від 20.12.1991 № 2011-XII, як і Положенням № 1153/2008, правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.
Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та багатьох інших.
Так, статтею 116 КЗпП України (в редакції станом на дату виключення позивача зі списків особового складу військової частини) на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
Разом із тим судом установлено, що у справі № 240/38942/21 Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 04.10.2022, яке набрало законної сили 03.04.2023, вирішив спір щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової частини НОМЕР_2 , пов`язаної з невиплатою іншої складової належних позивачу сум - заборгованості з індексації грошового забезпечення в розмірі 22993,24 грн, стягнутої на підставі рішення цього ж суду від 09.08.2021 у справі № 240/17917/20 та фактично виплаченої позивачеві 27.10.2021. 
Зазначеним рішенням у справі № 240/38942/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у сумі 22993,24 грн за час затримки виплати при звільненні індексації грошового забезпечення.
За таких обставин суд звертає особливу увагу на те, що позивач ще в листопаді 2021 року, звертаючись до суду з позовом у справі № 240/38942/21, самостійно, на власний розсуд, у порядку реалізації наданого йому статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України права на судовий захист, визначив предмет та підстави цього позову, обмеживши їх виключно фактом невиплати йому в день звільнення заборгованості з індексації грошового забезпечення та відповідно пов`язавши період нарахування середнього заробітку з датою фактичної виплати саме цієї заборгованості - 27.10.2021. 
Тобто звертаючись до суду з позовом у справі № 240/38942/21 та обмежуючи предмет цього позову лише невиплаченою індексацією, позивач самостійно, на власний розсуд, визначив обсяг судового захисту, якого він бажає отримати щодо порушеного відповідачем обов`язку провести з ним повний розрахунок при звільненні, і тим самим самостійно розпорядився належним йому суб`єктивним правом на стягнення середнього заробітку за час затримки такого розрахунку, не пов`язавши поняття "дня фактичного розрахунку" у розумінні статті 117 Кодексу законів про працю України з дійсним днем погашення абсолютно всієї заборгованості відповідача перед ним, а лише з днем погашення однієї з її складових. 
Позивач не міг не знати про те, що повний розрахунок з ним не обмежений невиплаченою індексацією за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, про що свідчить значна кількість його позовів, пов`язаних зі звільненням з військової частини НОМЕР_2 , яке відбулося 20.09.2019.
Наслідки такого свідомого, самостійного визначення обсягу позовних вимог відповідно до частини першої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України покладаються саме на позивача, який реалізував своє право на власний розсуд і не може перекладати на відповідача чи на суд негативні для себе наслідки того, що обраний ним спосіб і обсяг захисту виявився неповним з огляду на обставини, які самому позивачу були відомі заздалегідь.
Суд наголошує, що передбачений статтею 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця не породжує стільки самостійних, відокремлених прав вимоги, скільки існує окремих складових частин заборгованості перед звільненим працівником, а є єдиним обов`язком, похідним від єдиного триваючого правопорушення - невиплати в день звільнення абсолютно всіх належних працівникові сум, - яке припиняється лише в день, коли з працівником проведено остаточний і повний розрахунок за всіма без винятку належними йому сумами. 
За таких умов позивач, реалізувавши своє право на судовий захист щодо стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні в межах справи № 240/38942/21 та отримавши в цій справі остаточне судове рішення, яким визначено конкретний, обчислений судом розмір такого відшкодування, вичерпав можливість повторного звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку, обґрунтовуючи таку вимогу посиланням на іншу, окрему складову невиплаченої йому заборгованості, оскільки й перша, і друга вимоги за своєю правовою природою є реалізацією того самого суб`єктивного права, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, щодо того самого об`єкта захисту - належного позивачу відшкодування за час затримки повного розрахунку при звільненні за одним і тим же фактом звільнення з військової частини.
Задоволення позовних вимог у межах цієї справи означало б повторне стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за один і той же факт непроведення остаточного розрахунку при звільненні, що прямо суперечить природі відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, на що неодноразово звертали увагу Велика Палата Верховного Суду в постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23. 
Повторне виконання того самого обов`язку з причин, що позивач у минулому не дочекався справді остаточного розрахунку, є неприпустимим незалежно від того, скільки саме окремих складових частин заборгованості роботодавця перед звільненим працівником залишалося невиплаченими, оскільки розмір належного працівникові відшкодування, обчислений на підставі Порядку № 100 виходячи із середньоденного заробітку, жодним чином не залежить від кількості таких складових, а обчислюється одноразово за кожним фактом припинення трудових відносин.
Формальна відмінність у визначенні відповідача - військової частини НОМЕР_2 у справі № 240/38942/21 та військової частини НОМЕР_1 у справі, що розглядається, - жодним чином не змінює матеріально-правової природи спірних правовідносин та не створює для позивача нового чи додаткового суб`єктивного права на стягнення середнього заробітку. Суть відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, полягає у захисті права працівника (військовослужбовця) на вчасний і повний розрахунок у день припинення службово-трудових відносин. Системоутворюючим та вирішальним юридичним фактом для застосування цієї норми є саме подія припинення конкретних правовідносин у конкретну дату (звільнення 20.09.2019), а не те, який саме суб`єкт у системі військового управління чи фінансового забезпечення здійснює облікові операції та безпосередню виплату коштів.
Фактичне перебування військової частини НОМЕР_2 на фінансовому утриманні у військовій частині НОМЕР_1 свідчить про внутрішньоорганізаційний розподіл функцій щодо кадрового та фінансового забезпечення, який не розриває єдності публічної служби позивача та не породжує кількох паралельних обов`язків щодо його розрахунку. Визначення військової частини НОМЕР_1 як відповідача в поточній справі стосується виключно процесуального чи функціонального аспекту (як розпорядника коштів або органу, на який покладено обов`язок з нарахування), однак не створює нового, відокремленого матеріального правопорушення. Публічно-службові відносини позивача припинилися один раз, і саме з цим моментом закон пов`язує виникнення єдиного обов`язку роботодавця проводити остаточний розрахунок.
За таких умов визначення у позові іншого суб`єкта відповідальності (військової частини НОМЕР_1 замість її підпорядкованої чи обслуговуваної структури НОМЕР_2 ) не змінює об`єкта судового захисту (позивача) та не обнуляє наслідки раніше реалізованого позивачем права. Оскільки позивач у межах справи № 240/38942/21 вже реалізував своє право на компенсацію за затримку розрахунку при звільненні щодо того самого факту припинення служби, його суб`єктивне право на отримання відшкодування за статтею 117 КЗпП України є вичерпаним. Інше тлумачення означало б допустимість повторного стягнення компенсації за одне й те саме порушення лише через зміну органу, який здійснює виплату, що прямо суперечить компенсаційній природі відповідальності та принципу правової визначеності.
Щодо позовних вимог про нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати, слід зазначити таке.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159).
Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, сума індексації грошових доходів громадян (абзац другий частини другої статті 2 Закону № 2050-III).
Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації).
При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Згідно з п. 3 Порядку № 159 компенсації, зокрема, підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян.
Аналіз наведених нормативних актів дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації).
При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем індексації, що носило триваючий характер. Виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.
За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений цей платіж і коли, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
При цьому, слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 у справі № 21-518а14, від 11.07.2017 у справі № 21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 522/5664/17, від 21.06.2018 у справі № 523/1124/17, від 03.07.2018 у справі № 521/940/17, від 05.10.2018 у справі № 127/829/17, від 12.02.2019 у справі № 814/1428/18, від 08.08.2019 у справі № 638/19990/16-а.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку № 159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Так, ч. 1 статті 2 Закону № 2050-ІІІ визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
З урахуванням обставин цієї справи в їх сукупності суд дійшов висновку, що відповідач, не здійснивши нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати окремих складових грошового забезпечення відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 у справі № 240/19965/25, допустив протиправну бездіяльність.
Суд також вказує на те, що розрахунок компенсації належить до компетенції відповідного органу, такого як роботодавець, Пенсійний фонд України, Фонд соціального страхування чи інші установи залежно від джерела доходу. Суд не є органом, уповноваженим здійснювати такі розрахунки, оскільки це виходить за межі його юрисдикції, яка обмежується розглядом спорів щодо виконання чи невиконання обов`язків суб`єктом владних повноважень.
Тобто суд не бере на себе функцію первинного розрахунку, а лише перевіряє законність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання ним покладених на нього обов`язків.
Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
У зв`язку з відсутністю документально підтверджених судових витрат питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 у справі № 240/19965/25.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 у справі № 240/19965/25 за період з 01.03.2018 по день фактичної виплати 26.06.2026.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено: 09 вересня 2026 р.

09.09.26