Виноградівський районний суд Закарпатської області 
_______________________________________________________________________________________________    Справа № 299/1641/26
Номер провадження 2/299/793/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.07.2026 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання О.М.Стрижак, за участі позивачки та її представників адвокатів М.В.Ониська та Р.І.Кайла (в режимі відеоконференції), відповідача та його представника адвоката Р.М.Кобрина, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, 

В С Т А Н О В И В :
Позивачка звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, а відтак просить суд усунути перешкоди у користуванні співвласником ОСОБА_1 спільним майном за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати стійку рецепції (реєстратури), розташовану в коридорі загального користування при центральному вході та заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії, що обмежують право позивача на вільне користування спільним майном у повному обсязі, зокрема шляхом встановлення конструкцій, розміщення персоналу в коридорах, монтажу рекламних та інших вивісок без згоди позивача.
Позов мотивований тим, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.12.2020р. співвласниками нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1/2 частки є ОСОБА_1 та 1/2 частки – ОСОБА_2 .
Співвласником вказаного майна ОСОБА_1 у зазначеному приміщенні здійснюється підприємницька діяльність у сфері медичної практики. Також з ОСОБА_1 в трудових правовідносинах на підставі трудових договорів перебувають інші лікарі, які ведуть діяльність за вказаною адресою згідно графіку роботи. 
Позивачка зазначає, що починаючи з другої половини 2025 р. співвласником вказаного майна ОСОБА_2 самовільно встановлено стійку рецепції (реєстратури) з вивіскою «Немовля» в допоміжному приміщенні – коридорі загального користування при центральному вході, яке перебуває у спільній частковій власності. В подальшому ОСОБА_2 з 24.02.2026р. залучено та розміщено у вказаній зоні адміністратора, який систематично здійснює переспрямування пацієнтів лікарів ОСОБА_1 до інших лікарів, з якими позивачка у трудових правовідносинах не перебуває. Будь-якого дозволу в усній чи письмовій формах на встановлення у вказаному місці стійки рецепції позивачка співвласнику майна ОСОБА_2 не надавала.
Крім цього, ОСОБА_2 використовує спільні коридори як склад чи особистий простір, чим захаращує спільний простір будівлі, зокрема, протягом тривалого часу в коридорі 1-го поверху зберігає особисту дитячу коляску, металевий А-подібний штендер (зовнішня переносна рекламна стійка), в коридорі горищного поверху – зовнішню рекламну вивіску.
В будівлі наявна спільна комірка, яка початково була створена для зберігання спільних допоміжних засобів, інструментів, розхідників. На даний час ця комірка на 80% захаращена особистими речами ОСОБА_2 і його партнерів (медична лабораторія Діла).
На спільних вертикальних площинах будівлі (як внутрішніх так і зовнішніх) ОСОБА_2 розмістив рекламні вивіски своєї діяльності та своїх партнерів (медична лабораторія Діла) в загальній кількості – 6шт. У ОСОБА_1 – 3 шт., що не відповідає принципу 50:50.
Позивачка вважає, що дії відповідача ОСОБА_2 фактично створюють прямі перешкоди у її користуванні спільним майном, а також блокують рух пацієнтів, оскільки суттєво звужено прохід; вільному пересуванню місцями загального користування в тому числі безперешкодного двостороннього руху; ускладнено або не можливо пересування людей на інвалідних візках, а також дітей на дитячих колясках; скупчення людей у вказаному місці, оскільки блокується вхід та вихід із приміщення, який є одночасно і евакуаційним, що становить потенційну небезпеку; умови при яких перерозподіл пацієнтів здійснюється тільки на користь відповідача; обмеження доступу та вільного вибору пацієнтами інших лікарів, які провадять діяльність у сфері медичної практики; здійснення неправомірного контролю над потоком пацієнтів лікаря ОСОБА_1 та іншими лікарями, які з нею перебувають у трудових правовідносинах.
Також, починаючи із 17.03.2026р. від 178 пацієнтів лікаря ОСОБА_1 надійшли звернення, які засвідчені особистими підписами, з проханням усунення перешкоди та забезпечення вільного та безпечного проходу для пацієнтів при вході до приміщення, які зумовлені розміщенням в коридорі стійки рецепції.
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка вказує, що встановлення відповідачем у коридорі загального користування стаціонарної стійки рецепції (реєстрації) є фактичним захопленням частини їх спільного майна та зміною його цільового призначення без згоди інших співвласників, оскільки таке майно за своєю суттю є допоміжним і нероздільним, одноосібне розміщення на ньому конструкцій Відповідача грубо порушує право Позивача на безперешкодне та рівне володіння спільним простором, що є підставою для зобов`язання Відповідача демонтувати вказану споруду. Встановлення стійки рецепції ОСОБА_2 без погодження із співвласником ОСОБА_1 є односторонньою зміною порядку користування спільним майном та чинить перешкоди у здійсненні нею свого права на користування вказаним майном.
Крім цього, згідно технічного паспорту будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого 17.12.2019 на замовлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , фізичною-особою підприємцем ОСОБА_3 загальна площа коридору на першому поверсі становить 45,3 кв. м., ширина коридору при вході становить 2 метри.
Встановлення ОСОБА_2 стійки рецепції у зазначеному місці також порушує вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Ліцензійним умовам провадження господарської діяльності з медичної практики, державним будівельним нормам В.2.2-10:2022 згідно яких проектуються заклади охорони здоров`я, ДБН В.2.2-40:2018 «Інклюзивність будівель і споруд».
Зокрема, 15.10.2020р. експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_4 надано висновок №02-10-20-о згідно якого за результатами огляду будівлі за адресою АДРЕСА_1 та всіх вбудованих приміщень, в яких розташовані кабінети для провадження медичної практики, з медичного обслуговування населення, створені всі необхідні умови для доступності осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення до приміщень, які відповідають державним будівельним нормам, правилам та стандартам (ДБН В.2.2-40:2018 Інклюзивність будівель і споруд. Основні положення), при цьому на момент проведення вказаного огляду та надання висновку в коридорі вказаного приміщення була відсутня зазначена вище стійка рецепції, встановлення якої суперечить вимогам ДБН.
Отже, встановлення відповідачем ОСОБА_2 стійки рецепції в коридорі суперечить висновку №02-10-20-о вд 15.10.2020р., наданого експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_4 , оскільки фактична відстань між стіною та стійнкою рецепції становить 1,34 м. 
Позивачкою приймались міри щодо досудового врегулювання спору з відповідачем, зокрема, представником співвласника вказаного майна ОСОБА_1 , з метою досудового врегулювання спору за домовленістю, 13.03.2026 іншому співвласнику майна ОСОБА_2 поштовим зв`язком надіслано письмову вимогу, за двома відомими адресами, про добровільний демонтаж стійки рецепції (реєстратури) з подальшим повідомленням протягом 10 календарних днів про прийняте рішення, повідомлення вручені 17 та 18 березня 2026 року адресату, однак відповідач їх проігнорував та станом на час подачі позовної заяви до суду про прийняті рішення не повідомив, встановлену стійку рецепції не демонтував.
В судовому засіданні позивачка та представник позивачки свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та просили такі задоволити; 
Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, в їх задоволенні просили суд відмовити, в обгрунтування своїх заперечень вказали, що зазначений спір між сторонами є господарським, позовні вимоги належними та достовірними доказами не доведені, зокрема, відсутні докази, що стійка є перешкодою для відвідувачів та пацієнтів сторін.
Отже, заслухавши сторони та їх представників, та дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку у відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України, суд приходить до наступного.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України). 
Під час вирішення цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, ніж закон. Більш того, керуючись положеннями ЦПК України, така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду відображається в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Під час вирішення цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, ніж закон. Більш того, керуючись положеннями ЦПК України, така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду відображається в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що сторони по справі є співвласниками нерухомого майна, яке знаходиться на АДРЕСА_1 , що стверджено даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.12.2020р. та даними Технічного паспорту на будівлю /а.с.14-21/, відповідно до яких співвласниками нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1/2 частки є ОСОБА_1 та 1/2 частки – ОСОБА_2 .
Позивачем у зазначеному приміщенні здійснюється підприємницька діяльність у сфері медичної практики, також з нею в трудових правовідносинах на підставі трудових договорів перебувають інші лікарі, які ведуть діяльність за вказаною адресою згідно графіку роботи. 
Матеріалами справи встановлено, що з другої половини 2025р. співвласником вказаного майна ОСОБА_2 - відповідачем по справі, самовільно встановлено стійку рецепції (реєстратури) з вивіскою «Немовля» в допоміжному приміщенні – коридорі загального користування при центральному вході, яке перебуває у спільній частковій власності. В подальшому з 24.02.2026 р. відповіадчем залучено та розміщено у вказаній зоні адміністратора, який систематично здійснює переспрямування пацієнтів лікарів ОСОБА_1 до інших лікарів, з якими ОСОБА_1 у трудових правовідносинах не перебуває /а.с.41-62/.
Встановлено також, що позивач дозволу в усній чи письмовій формах на встановлення у вказаному місці стійки рецепції співвласнику майна ОСОБА_2 не надавала.
Крім цього, ОСОБА_2 використовує спільні коридори як склад чи особистий простір, чим захаращує спільний простір будівлі, зокрема, в коридорі 1-го поверху зберігає особисту дитячу коляску, металевий А-подібний штендер (зовнішня переносна рекламна стійка), зовнішню рекламну вивіску.
В будівлі наявна спільна комірка, яка початково була створена для зберігання спільних допоміжних засобів, інструментів, розхідників. На даний час ця комірка на 80% захаращена особистими речами ОСОБА_2 і його партнерів (медична лабораторія Діла).
На спільних вертикальних площинах будівлі (як внутрішніх так і зовнішніх) ОСОБА_2 розмістив рекламні вивіски своєї діяльності та своїх партнерів (медична лабораторія Діла) в загальній кількості – 6 шт. У ОСОБА_1 – 3 шт., що не відповідає принципу 50:50.
Надані позивачкою документальні докази доводять, що дії відповідача ОСОБА_2 фактично створюють прямі перешкоди у користуванні спільним майном ОСОБА_1 , а також фактично блокують рух пацієнтів, оскільки такими діями відповідача суттєво звужено прохід; вільному пересуванню місцями загального користування, в тому числі безперешкодного двостороннього руху; ускладнено або не можливо пересування людей на інвалідних візках, а також дітей на дитячих колясках; скупчення людей у вказаному місці, оскільки блокується вхід та вихід із приміщення, який є одночасно і евакуаційним, що становить потенційну небезпеку; умови при яких перерозподіл пацієнтів здійснюється тільки на користь відповідача; обмеження доступу та вільного вибору пацієнтами інших лікарів, які провадять діяльність у сфері медичної практики; здійснення неправомірного контролю над потоком пацієнтів лікаря ОСОБА_1 та іншими лікарями які з нею перебувають у трудових правовідносинах.
Такі висновки суду підтверджуються і численними зверненнями пацієнтів до лікаря ОСОБА_1 , зокрема, 17.03.2026р. від 178 пацієнтів лікаря ОСОБА_1 надійшли звернення /а.с.30-36/, які засвідчені особистими підписами, з проханням усунути перешкоди та забезпечити вільний та безпечний прохід для пацієнтів при вході до приміщення, які зумовлені розміщенням відповідачем в коридорі стійки рецепції.
Так, згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності до ч. 1 ст.317 Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 3 ст.319 Кодексу встановлено, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною першою статті 321 Кодексу установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч.1 ст. 355 Кодексу майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Частиною 1 ст.356 Кодексу визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.358 Кодексу право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. 
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно ч. 2 ст.386 Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Частиною першою статті 391 Кодексу зазначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до принципу аналогії закону (ст.8 ЦК України), до спірних правовідносин щодо користування спільними нежитловими приміщеннями будівлі підлягають застосуванню положення ст. 382 ЦК України. 
Згідно з цією нормою, приміщення, які призначені для забезпечення експлуатації будівлі та побутового обслуговування її мешканців (коридори, проходи тощо), є спільною сумісною власністю всіх власників основних приміщень. 
З огляду на встановлене суд погоджується з доводами позивача, що неузгоджене з позивачем встановлення відповідачем у коридорі загального користування стаціонарної стійки рецепції (реєстрації) є фактичним захопленням частини спільного майна та зміною його цільового призначення без згоди інших співвласників, оскільки таке майно за своєю суттю є допоміжним і нероздільним, а одноосібне (без погодження з позивачем) розміщення на ньому конструкцій відповідача грубо порушує право позивача на безперешкодне та рівне володіння спільним простором, що є фактичною підставою для зобов`язання відповідача демонтувати вказану споруду.
Отже, встановлення стійки рецепції ОСОБА_2 без погодження із співвласником ОСОБА_1 , є односторонньою зміною порядку користування спільним майном та чинить перешкоди у здійсненні нею свого права на користування вказаним майном.
При здійсненні права спільної власності слід враховувати і висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 17.02.2016р. у справі №6-1500цс15 де вказано, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.
Також, у постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23) Верховний Суд вказав на те, що «співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час».
Отже, допоміжні приміщення не розглядаються як окремі об`єкти нерухомості, вони є складовими які використовуються для забезпечення нормальної експлуатації та задоволення потреб співвласників нерухомого майна.
Як вбачається з технічного паспорту будівлі по АДРЕСА_1 , виготовленого 17.12.2019р. на замовлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , фізичною-особою підприємцем ОСОБА_3 , загальна площа коридору на першому поверсі становить 45,3 кв. м., ширина коридору при вході становить 2 метри, а відтак, встановлення ОСОБА_2 стійки рецепції у зазначеному місці також порушує вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Ліцензійним умовам провадження господарської діяльності з медичної практики, державним будівельним нормам В.2.2-10:2022, ДБН В.2.2-40:2018 «Інклюзивність будівель і споруд», згідно яких проектуються заклади охорони здоров`я.
Зокрема, постановою КМУ №285 від 02.03.2016 затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з медичної практики, відповідно до п. 1 якого передбачено, що Ліцензійні умови встановлюють організаційні, кадрові і технологічні вимоги до матеріально-технічної бази ліцензіата, обов`язкові для виконання під час провадження господарської діяльності з медичної практики, а також визначають вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з медичної практики (далі - ліцензія).
Пунктом 9.3 Умов визначено, що медична практика ліцензіатом провадиться за місцем (місцями) її провадження, яке (які) зазначені у заяві про отримання ліцензії та в документах, що додавалися до неї (з урахуванням внесених до них змін, поданих ліцензіатом органові ліцензування).
Згідно пункту 13.6 Умов ліцензіат зобов`язаний забезпечити доступність місць провадження господарської діяльності з медичної практики для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення.
Пунктом 37 тих же Умов визначено, що Ліцензіат, крім центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, за кожним місцем (адресою) провадження медичної практики повинен забезпечити створення необхідних умов для вільного доступу осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення до приміщень відповідно до державних будівельних норм та правил, що документально підтверджується фахівцем з питань технічного обстеження будівель та споруд, який має кваліфікаційний сертифікат, або відповідною установою, уповноваженою на проведення такого обстеження.
Згідно пункту 20 Умов суб`єкт господарювання щодо кожного місця провадження медичної практики повинен мати відповідний документ, який підтверджує право користування цим приміщенням (право власності, оренди або інше право користування).
Разом з цим, наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 26.12.2022р. №278 затверджено ДБН В.2.2-10:2022 "Заклади охорони здоров`я. Основні положення", які встановлюють вимоги до будівель і споруд усіх типів закладів охорони здоров`я у цілому та приміщень, що використовуються для надання медичної та реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я.
Так згідно підпункту в) п.6.2.1 ДБН ширина коридорів без постійних перешкод, до яких відносяться виступи ручок, поручнів, підвіконників при новому будівництві повинна бути не менше ніж 2 м в амбулаторно-поліклінічних закладах.
У відповідності до п.6.2.21 ДБН місця, де відбуваються комунікації між відвідувачами та персоналом (довідка, реєстратура, гардероб, касове вікно, медичний пост тощо), повинні бути доступними для всіх категорій користувачів та вільним простором поруч для маневрування користувачів не менше ніж 1,5 м від місця комунікації.
Окрім того, пунктом 6.2.10 ДБН визначено, що вхідні групи: тамбури, сходи, пандуси, майданчики, вхідні двері, шляхи руху всередині будівель, елементи оздоблення та інтер`єру будівель та споруд усіх типів закладів охорони здоров`я повинні відповідати вимогам ДБН В.2.2-40.
Так, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 30.11.2018 №327 затверджено ДБН В.2.2-40:2018 "Інклюзивність будівель і споруд. Основні положення", які поширюються на проектування, будівництво нових та реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт існуючих житлових будинків та громадських будівель і споруд, а також на розумне їх пристосування з урахуванням потреб маломобільних груп населення.
Відповідно до пункту 6.2.4 ДБН ширина шляху руху в коридорах, приміщеннях, галереях у чистоті повинна бути не меншою 1,8 м при зустрічному русі.
Між тим, як вбачається з Висновку №02-10-20-о, наданого 15.10.2020р. експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_4 /а.с.37-41/, за результатами огляду будівлі за адресою АДРЕСА_1 та всіх вбудованих приміщень, в яких розташовані кабінети для провадження медичної практики, з медичного обслуговування населення, створені всі необхідні умови для доступності осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення до приміщень, які відповідають державним будівельним нормам, правилам та стандартам (ДБН В.2.2-40:2018 Інклюзивність будівель і споруд. Основні положення), при цьому суд звертає увагу, що на момент проведення вказаного огляду та надання висновку, в коридорі вказаного приміщення була відсутня зазначена вище спірна стійка рецепції, встановлення якої суперечить вимогам ДБН.
Отже, встановлення відповідачем ОСОБА_2 стійки рецепції в коридорі суперечить вищевказаним нормам, оскільки фактична відстань між стіною та стійкою рецепції становить 1,34 м. 
Представником співвласника вказаного майна ОСОБА_1 , з метою досудового врегулювання спору за домовленістю, 13.03.2026 іншому співвласнику майна ОСОБА_2 поштовим зв`язком надіслано письмову вимогу, за двома відомими адресами, про добровільний демонтаж стійки рецепції (реєстратури) з подальшим повідомленням протягом 10 календарних днів про прийняте рішення. Вказані повідомлення вручені 17 та 18 березня 2026 року адресату, однак відповідач їх проігнорував та станом на час подачі позовної заяви до суду та під час розгляду справи по суті про прийняті рішення не повідомив, встановлену стійку рецепції не демонтував.
Щодо доводів відповідача, що зазначений спір є господарським, а відтак не підлягає розгляду в цивільному судочинстві, суд зазначає, що такі доводи відповідача вже були предметом розгляду судом, відповідно до ухвали суду від 14.07.2026р. клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження залишено без задоволення.
Аргументи учасників процесу стосовно наявності підстав для закриття провадження у справі мають розглядатися судом, якому такі аргументи заявлені.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з наведених вище мотивів та підстав.
За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позивачка сплатила 2662,40 грн. судового збору та просив витрати в розмірі сплаченого судового збору стягнути з відповідача на її користь, суд вважає за необхідне сплачений судовий збір стягнути з відповідача на користь позивачки. 
Відповідно до вимог та керуючись ст.ст.10,12,13,18,81,223,259,263-265 ЦПК України, суд- 

У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном - задоволити.
Усунути перешкоди у користуванні співвласником ОСОБА_1 спільним майном за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати стійку рецепції (реєстратури), розташовану в коридорі загального користування при центральному вході.
Заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії, що обмежують право позивача ОСОБА_1 на вільне користування спільним майном у повному обсязі, зокрема шляхом встановлення конструкцій, розміщення персоналу в коридорах, монтажу рекламних та інших вивісок без згоди позивача.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки АДРЕСА_2 2662,40 грн. сплаченого нею судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського Апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий	Надопта А. А.