Справа № 278/4549/24

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2026 року     м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі судді Дубовік О.М., за участю секретаря судового засідання Гомонюк Д.С., розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Євдокимов Сергій Михайлович, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду із вище вказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дідусь ОСОБА_4 , який 14.01.2022 року склав заповіт, дійсність якого вона ставить під сумнів та вважає його недійсним виходячи з наступного.
Вважає, що складений ОСОБА_4 заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки стан здоров`я ОСОБА_4 станом на момент посвідчення заповіту мав вади зору, а тому посвідчення та підписання заповіту повинно було проводитись при свідках, також ставить під сумнів справжність підпису вчиненого на заповіті. 
Ухвалою суду від 13.11.2024 року прийнято до провадження та відкрито за правилами загального позовного провадження (а.с. 97).
Від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Довгань К.О. надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Крім того, зазначила, що відповідачка проживала разом із ОСОБА_4 , починаючи з 2019 року і по день його смерті, що підтверджується документами. Також, зазначила, що 14.01.2022 року старостою Іванівського старостинського округу Березівською сільською радою було посвідчено заповіт, підписаний ОСОБА_4 , зі змісту якого вбачається, що останній все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, та все те, що буде належати йому на час смерті, а також належні йому майнові права та обов`язки на час смерті заповів ОСОБА_2 . Втім, на доводи позивачки не надано належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання заповіту спадкодавець через свої фізичні вади не міг сам прочитати та підписати заповіт. Заповідач не був визнаний особою з інвалідністю, недієздатним чи обмежено дієздатним, не був визнаний особою, що потребує сторонньої допомоги та догляду. Враховуючи викладене, виходячи з того, що стороною позивача не надано суду доказів того, що вчинений спадкодавцем заповіт суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства та не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання заповіту недійсним, просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 85-91 т.1)
Ухвалою суду від 19.05.2025 року призначено судово-почеркознавчу експертизу (а.с. 189-190).
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Хільчевський С.О. підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Просив зменшити витрати на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, вважає, що заява не підлягає задоволенню, а сума визначених судових витрат є значно завищеною та не базується на критеріях визначених в ЦПК України для відповідного виду.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Довгань К.О. заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Також просила вирішити питання щодо стягнення понесених судових витрат та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 18500,00 грн.
Представник відповідача Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області у судове засідання не з`явився:; про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.
Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Євдокимова С.М. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність (а.с. 80 т. 1).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась; про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлена належним чином.
Допитаний у судовому засіданні експертка ОСОБА_5 пояснила, що не можуть виявити точно підписи ОСОБА_4 , але були співпадаючі ознаки, а розбіжності виявлені але можливо це був один із варіантів підпису; підписи містять і подібність і розбіжності, було 5 співпадінь і 5 робіжностей. Крім того на момент підписання не відомо, у якому стані був ОСОБА_4 : можливо, у стані хвилювання або втоми, можливо, були наявні деякі діагностичні ознаки, але експерт їх не виявила. Також зазначила, що є співпадіння з документом № 1 тобто документом наданим представником відповідача і реєстром, з іншим заповітом неможливо надати чітку відповідь.
Заслухавши пояснення сторін, допитавши експерта, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 є рідним дідусем ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 7, 9), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 12).
15.03.2022 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, у зв`язку із цим позивач змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с. 8).
Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Іванівської сільської ради ОСОБА_4 дійсно зереєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 15).
Із листа КНП «Житомирська багатопрофільна опорна лікарня» Новогуйвинської селищної ради вбачається, що ОСОБА_4 дійсно мав вади зору, а саме поставлений діагноз: відкритокутова ІІ А-В глаукома правого ока, оперована відкритокутова ІІІ А-В глаукома лівого ока, що свідчить про практичну сліпоту лівого ока та часткову втрату зору правого ока (а.с. 30).
Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Іванівської сільської ради ОСОБА_2 дійсно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 88).
Із довідки наданої Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області вбачається, що на день смерті ОСОБА_4 разом із ним ніхто не проживав і не був зареєстрований (а.с. 89). 
З довідки виданої Центром надання адміністративних послуг Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області на підставі акту опитування сусідів №111/13-25 від 16.9.2024 року про те, що ОСОБА_2 дійсно проживала з квітня 2020 по 05 квітня 2024 року без реєстрації (а.с. 90).
На виконання вимог ухвали суду від 22.01.2025 року надійшла спадкова справа №1/2024 заведеної до майна померлого ОСОБА_4 , згідно якої спадкоємцями після померлого є онука ОСОБА_1 , донька ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 120-171).
14.01.2022 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений старостою Іванівського старостинського округу Березівської сільської ради Житомирського району Житомирського області Цимбалюк О.В., яким на випадок його смерті заповів належне йому майно ОСОБА_2 , оригінали заповіту надані відповідачем ОСОБА_2 та представником Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.
У судовому засіданні судом безпосередньо досліджено два заповіти, складені від імені ОСОБА_4 , які за своїм змістом є тотожними та містять однакові розпорядження щодо належного заповідачу майна та однаковий реєстровий номер. 
Під час порівняння зазначених документів судом встановлено, що в одному із заповітів, наданого представником Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області Ватульєвим М.В,. у графі, передбаченій для підпису заповідача, міститься лише підпис, тоді як в іншому заповіті, наданим відповідачем ОСОБА_2 , у цій же графі зазначено підпис та прізвище, ім`я, по батькові заповідача.
Зазначена відмінність у заповненні графи щодо підпису заповідача є єдиною виявленою судом відмінністю при безпосередньому порівнянні змісту та реквізитів зазначених заповітів, при цьому текст розпоряджень, викладених у них, є однаковим.
У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до положень ч. 1, п. п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.
Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Статтею 1251 ЦК України встановлено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом(частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Заінтересованими особи, повноважними пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Підставою недійсності заповіту є недотримання заповідачем вимог, додержання яких необхідне для чинності цього правочину. Аналіз загальних норм про правочини (гл. 16 ЦК) та спеціальних норм про заповіт (гл. 85 ЦК) дає підстави виділити вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності заповіту:
1) зміст заповіту не може суперечити положенням ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;
2) заповіт може скласти фізична особа з повною цивільною дієздатністю;
3) заповіт складається особисто заповідачем;
4) волевиявлення заповідача має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;
5) заповіт складається в письмовій формі, посвідчується нотаріусом або іншою посадовою чи службовою особою, вичерпний перелік яких наведено у ст. ст. 1251, 1252 ЦК.
Відповідно до ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 року у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Таким чином, особа під час складення заповіту перебуває у стані «фактичної недієздатності».
При цьому слід врахувати, що в контексті ч. 1 ст. 225 ЦК заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю.
Як вбачається з тексту оспорюваного заповіту, зміст заповіту прочитано заповідачем та підписано безпосередньо ним у присутності старости Іванівського старостинського округу Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області Оленою Цимбалюк посвідчено нею ж, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті останнього відсутні правові підстави вважати оскаржуваний заповіт недійсним. 
При цьому, старостою Іванівського старостинського округу Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області заповідачеві було роз`яснено зміст наступних статтей ЦК України: ст. 1241 (щодо права на обов`язкову частку у спадщині), 1254 (щодо права заповідача на скасування та зміну заповіту), 1307 (щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору).
Верховний Суд у постанові від 16.03.2020 року (справа № 204/1064/16-ц, провадження № 61-21834св19) наголосив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Згідно ст. 110 ЦПК висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно висновку № СЕ-19/102-25/14739-ПЧ від 10.10.2025 року, досліджувані підписи, які виконані у графах «ПІДПИС:» одного примірнику заповіту ОСОБА_4 від 14.01.2022 року наданого відповідачем ОСОБА_10 , документ який міститься в конверті №1, який зазначений як додаток №1, та реєстру для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування документ, який міститься в конверті №3, який зазначений як додаток №3, виконані ОСОБА_4 . Вирішити запитання по суті: "Ким, ОСОБА_4 , чи іншою особою виконанний підпис в графі "Підпис" у заповіті від 14.01.2022 року, що міститься в матеріалах спадкової справи (документ міститься в конверті №2, який зазначений як Додаток №2") не виявилось можливим, оскільки встановлені співпадаючі ознаки хоча й чисельні, однак у більшості своїй відносяться до числа ознак, які зустрічаються у почерках багатьох осіб, тому вказані ознаки в своїй сукупності не можуть індивідуалізувати підпис певної особи і бути підставою для позитивного висновку, розбіжних ознак, то з`ясувати їх походження експерт не зміг. Підпис у графі "Підпис" у заповіті від 14.01.2022 року, що наданий відповідачем ОСОБА_2 (конверт №1) та підпис напроти прізвища " ОСОБА_4 " у рядку №1 на а.с. 2 у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування 03.1-13 (конверт №3) - виконані однією особою. (т.1, а.с. 205-219).
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, та враховуючи висновок судового експерта, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про те, що оскаржений заповіт укладений з порушенням вимог ЦК України особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними і всупереч її волі, а лише мала вади зору (не був повністю сліпим), а особою, яка посвідчувала заповіт, виконано всі процедурні моменти, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо стягнення правової допомоги
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
При цьому, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 22.01.2021р. по справі № 925/1137/19 наголосив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19.
На підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу заявником подано копію договору про надання правничої допомоги від 17.09.2024, копію додаткової угоди №1 від 17.09.2024 про надання правової допомоги, акт приймання - передачі наданих послуг відповідно до договору, копію квитанції до прибуткового касового ордера №9 (а.с. 226-230). 
Враховуючи категорію і складність даної справи, обсяг робіт виконаної представником відповідача, участі представника відповідача у чисельних судових засіданнях, з огляду на те, що відповідач поніс судові витрати на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги, що підтверджено належними доказами, суд вважає, що вимога представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню і стягує з позивача на користь відповідача 15000,00 грн понесених ним витрат на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги.
Суд, враховуючи заперечення адвоката Хільчевського С., вважає, що такий розмір витрат на правничу допомогу є реальним, обгрунтованим та співмірним з обсягом виконаних адвокатом робіт, що підтверджується матеріалами справи. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 12, 19, 78-81, 89, 263 265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 12, 15-17, 202, 203, 215, 225, 1217, 1233, 1234, 1247, 1248, 1257, 1267 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Євдокимов Сергій Михайлович про визнання заповіту недійсним - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 10.09.2026.

Відомості про учасників:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідачі:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Березівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, адреса перебування: Житомирський район, Житомирська область, с. Березівка, вул. Богуславська, буд. 31, ЄДРПОУ: 04348220.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: 
Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Євдокимов Сергій Михайлович, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_4 .
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянка Російської Федерації
Суддя   О. М. Дубовік