Справа № 305/1320/26
Провадження по справі 2/305/577/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.07.2026. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючої судді Марусяк М.О.
секретаря судового засідання Тафійчук М.І.
за участі позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Митровки Я.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:
01.05.2026, ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовною заявою до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивує тим, що з 23 червня 2015 року він працював в ДП «Ясінянське ЛМГ» на посаді головного економіста. Пізніше, після реорганізації був переведений на посаду провідного економіста Філії «Ясінянське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» (далі - Філія). З 16 серпня 2024 року за його заявою йому надали відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 19.08.2024 по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свідоцтво про народження дитини серія НОМЕР_1 додає. Зазначає, що перебуваючи в декретній відпустці він звернувся до ДП «Ліси України» на урядову гарячу лінію про забезпечення його матеріальною допомогою для часткової компенсації на опалення приватних будинків, яке один раз на рік мали працівники Філії. Згідно листів, які надійшли йому на звернення від Філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 08.05.2025 №9373/39.4.3-2025 та пізніше від ДП «Ліси України» від 16.05.2025 №3063/4.3.1-2025 він дізнався, що взагалі звільнений з філії в зв`язку з ліквідацією. Пізніше позивачу стало відомо, від його колег, що згідно наказу Філії від 04.02.2025 за №3 його було звільнено з 04.02.2025 у зв`язку з ліквідацією Філії «Ясінянське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України», п.1 ст.40 КЗпП України, але ознайомлено з наказом та повідомлено мене про моє звільнення перебуваючи у декретній відпустці не було, ні наказ про звільнення для ознайомлення (та для підпису про ознайомлення), ні трудову книжку позивачу по сьогоднішній день не надали. У зв`язку з чим він звернувся на Урядову гарячу лінію 1545 про порушення його прав, про що ОСОБА_1 , було повідомлено листом Міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про порушення його прав і повідомлено листом від 29.05.2025 №ЗХ/3/498-ЗВ-25, що здійснення перевірку законності звільнення та винесено припис на усунення недоліків з боку роботодавця, а також складено протокол та передано до суду про притягнення мого роботодавця до адміністративної відповідальності. Позивач стверджує, що він чекав, якоїсь відповіді для врегулювання цього питання без звернення до суду, однак більше повідомлень йому не надходило, пропозиції від його роботодавця стосовно працевлаштування позивача не було. Так, як Філія підпорядкована ДП «Ліси України», який є правонаступник Філії, і звільнення відбулося в період його відпустки по догляду за дитиною до трьох років, що прямо заборонено ч.3 ст.184 КЗпП України, вважає, що йому повинні були запропонувати іншу посаду та забезпечити роботою. Однак, обов`язок щодо його працевлаштування передбачений законом Відповідачем виконаний не був, що спричинило йому також фінансові труднощі, так як він є годувальником своїх трьох малолітніх дітей. Зазначає, що згідно його довідки ОК - 5 середня заробітна плата за два відпрацьовані місяці до декретної відпустки становить 565,71 грн. (14239,37 грн. + 20268,95 грн. - 34508,32 грн.: 61 роб. днів за червень та липень 2024 року = 565,71 грн.). Таким чином, сума, яка підлягає до виплати за час вимушеного прогулу за період з 04.02.2025 по 20.03.2026, становить 165187,32 грн. (292 днів з моменту звільнення * 565,71 грн.), які слід стягнути на його користь. Так, як розрахунок здійснюється по моїй довідці ОК - 5, і він не має доступу до актуального штатного розпису, просить провести розрахунок на основі наданих цифр або витребувати довідку в ДП «Ліси України» про його середню зарплату, та довідку про посадовий оклад за моєю посадою. З огляду на викладені обставини, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 04.02.2025 за №3, поновити його на роботі, а також стягнути з ДП "Ліси України" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Окрім цього, стверджує, що так як звільнення було незаконним, грубим порушенням трудових прав, про яке його ніхто не повідомив, він поніс душевні переживання, стрес, безсоння, погіршення здоров`я через втрату роботи та доходу, так як є годувальником трьох малолітніх дітей, що призвело до необхідності пошуку нової роботи, витрачання часу та коштів, просить також стягнути відшкодування моральної шкоди на його користь в сумі 20000 гривень.
Одночасно з позовом, ОСОБА_1 , подав клопотання про поновлення пропущеного строку на подання позовної заяви, яке обгрунтоване тим, що у Наказі про звільнення було вказано "ліквідація". Оскільки, він не має спеціальної юридичної освіти він був упевнений, що підприємство припинило існувати. Лише пізніше зі слів колишніх колег та потім з офіційних джерел йому стало відомо, що в Філії є правонаступник ДП «Ліси України» та сама Філія, ще не припинила існування. Це змінило його правовий статус і дало підстави для звернення до суду за захистом прав, які гарантовані ст.184 КЗпП. Тому, він звернувся на Урядову гарячу лінію про порушення його прав гарантованих ст.184 КЗпП. Пізніше його було повідомлено офіційним листом Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, що було проведено перевірку, в ході якої встановлено, про порушення його прав, за результатом якої винесено припис на усунення порушень та направлено до суду протокол про адміністративне правопорушення. Зазначає, що чекав якогось рішення про розгляд цього питання, та так відповіді не надходило, пропозицію від роботодавця про забезпечення його роботою та усунення порушення не було. Вважає, щойого було введено в оману про те, що підприємство ліквідовано і правонаступника немає. Пізніше він зрозумів, що відповіді так і не буде, усувати порушення з боку роботодавця ніхто не буде, тому хотів подати позовну заяву до суду про поновлення на роботі, але на момент звільнення він перебував у відпустці по дозгяду за дитиною. Повідомляє суду, що він є батьком трьох малолітніх дітей, за якими він вів щоденний фактичний догляд, оскільки дружина офіційно працювала, це об`єктивно ускладнювало можливість своєчасного звернення до суду. Стверджує, що про своє звільнення дізнався лише після отримання відповіді від Карпатський лісовий офіс на своє звернення про забезпечення його матеріальною допомогою на опалення приватних будинків (згідно Колективного договору, працівники підприємства мали право на компенсацію за придбання дров), в якому зазначили, що він звільнений та не підпадає під дію Колективного Договору. Лише після завершення декретної відпустки по догляду за дитиною та отримання неофіційної інформації про звільнення він звернувся до суду.
На підставі ухвали суду від 05.05.2026, позовну заяву ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди – залишено без руху, надавши позивачу, для усунення недоліків, десятиденний строк з дня отримання ним ухвали про залишення позовної заяви без руху.
12.05.2026, ОСОБА_1 , надіслав через систему "Електронний суд" заяву про усунення недоліків та заяву про відвід судді Марусяк М.О.
Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О., від 12.05.2026, визнано відвід, заявлений ОСОБА_1 судді Марусяк Марії Олексіївні, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про відвід судді Марусяк М.О. по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - необґрунтованим. Заяву про відвід передано до канцелярії суду для визначення в порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України, судді для розгляду заяви про відвід. Питання про відкриття провадження (перевірку усунення недоліків) вирішити після розгляду заяви про відвід у встановленому законом порядку.
Ухвалою судді Ластовичака В.Ю. від 16.06.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Рахівського районного суду Закарпатської області Марусяк М.О. від розгляду цивільної справи № 305/1320/26.
На підставі ухвали суду від 17.06.2026 відкрито провадження у справі вирішено розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено справу до судового розгляду на 13 годину 10 хвилин, 15 липня 2026 року. Направлено відповідачу ухвалу про відкриття провадження в справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами. Запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, подати відзив та, протягом п`яти днів з дня вручення відповіді на відзив, заперечення, з дотриманням правил, встановлених ст.178 ЦПК України.
02.07.2026, представник відповідача Митровка Я.В., надіслав через систему "Електронний суд" відзив на позовну заяву який обгрунтовується наступним. Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Позивач звернувся до суду з істотним пропуском строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України. Оскаржуваний наказ про звільнення позивача датований 04.02.2025 №3. Позовну заяву подано до суду лише у 2026 році, тобто зі спливом значного проміжку часу після видання наказу про звільнення. При цьому з самого змісту позовної заяви вбачається, що позивач ще у 2025 році був обізнаний про припинення філії та про факт свого звільнення, оскільки посилається на листи філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 08.05.2025 та ДП «Ліси України» від 16.05.2025, а також на звернення до Управління Держпраці, за результатами якого, за твердженням позивача, його було повідомлено листом від 29.05.2025 про виявлені порушення. Більше того, позивач додає копію наказу про звільнення до позовної заяви. Отже, навіть виходячи з обставин, наведених самим позивачем, він був обізнаний про припинення трудових відносин щонайпізніше у травні 2025 року, однак звернувся до суду лише у травні 2026 році, тобто майже через один рік. КЗпП України є спеціальним законом, що регулює трудові правовідносини, передбачає строки звернення до суду. Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 06 квітня 2016 року у справі №6-409цс16). Позивач не навів належних і допустимих доказів існування об`єктивно непереборних обставин, які унеможливлювали звернення до суду протягом установленого законом строку. Саме по собі посилання на те, що позивач нібито не був ознайомлений із наказом про звільнення, не спростовує факту його обізнаності про припинення трудових відносин у 2025 році та не звільняє позивача від процесуального обов`язку діяти добросовісно, розумно та своєчасно. За таких обставин позивач пропустив строк звернення до суду без доведення поважних причин його пропуску, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Звільнення позивача здійснювалося у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме припиненням діяльності філії «Ясінянське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний роботодавцем у випадку змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Підставою для видання наказу про звільнення позивача було припинення філії «Ясінянське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» шляхом її закриття (копія наказу про припинення філії додається). При вирішенні трудового спору, пов`язаного зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд не вирішує питання економічної доцільності припинення філії, скорочення чисельності або штату працівників. Суд перевіряє наявність правових підстав для звільнення та дотримання роботодавцем встановленої законом процедури. Верховний Суд у постановах від 16.01.2018 у справі №519/160/16-ц, від 06.02.2018 у справі №696/985/15-ц, від 12.06.2019 у справі №297/868/18, від 28.04.2021 у справі № 373/2133/17, від 18.10.2023 у справі №210/6543/21 виходив з того, що право визначати чисельність і штат працівників належить роботодавцю, а суд зобов`язаний перевірити лише те, чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці та чи дотримано процедуру вивільнення працівника. Згідно штатного розпису та структури і штатної чисельності Філії «Ясінянське лісомисливське господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на 2025 рік, порівняно з штатним розписом та структурою і штатною чисельністю на 2024 рік, які діяли раніше, зменшилась кількість працівників філії, це підтверджує те, що мало місце скорочення штату та чисельності працівників філії «Ясінянське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» (копія додається). З огляду на зазначене можна прийти до висновку, що штатний розпис філії «Самбірське лісове господарство» був скорочений повністю, в тому числі і посада позивача, окрім посад, які залишись в штатному розписі з метою здійснення всіх дій для закриття філії. У даному випадку припинення філії та виведення посади позивача зі штатного розпису підтверджують наявність змін в організації виробництва і праці. Таким чином, саме по собі незадоволення позивача рішенням роботодавця щодо припинення діяльності філії не свідчить про незаконність звільнення. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною та недоведеною за розміром. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 165187,32 гривень. Зазначена вимога є похідною від вимоги про поновлення на роботі. У разі відмови у задоволенні вимоги про поновлення на роботі відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та недоведеною. Позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20000 гривень, посилаючись на душевні переживання, стрес, погіршення стану здоров`я, втрату роботи та необхідність пошуку іншої роботи. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди можливе у разі, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Для задоволення такої вимоги позивач повинен довести: протиправність поведінки відповідача; факт заподіяння моральної шкоди; причинний зв`язок між діями відповідача та заявленою шкодою; розмір моральної шкоди. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди саме у розмірі 20000 гривень, а також причинний зв`язок між діями відповідача та заявленими моральними стражданнями. Загальні твердження про стрес, душевні переживання та фінансові труднощі самі по собі не є достатніми доказами для стягнення моральної шкоди. Оскільки, відповідач заперечує проти незаконності звільнення, а позивач не довів наявності всіх необхідних елементів для відшкодування моральної шкоди, ця вимога також не підлягає задоволенню. Повідомляють, що оригінали письмових доказів, копії яких додаються до цього відзиву, знаходяться у відповідача та можуть бути надані суду для огляду у разі необхідності. Враховуючи викладене просять у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити повністю.
Поряд з цим, 06.07.2026 позивач ОСОБА_1 , надіслав через систему "Електронний суд" відповідь на відзив, який обгрунтовується наступним. Відповідач стверджує, що він звернувся до суду з істотним пропуском строку звернення до суду, проте відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки, ним вже зазначалося, що відповідач (роботодавець) в порушення вимог чинного законодавства, не вручив йому копію наказу по сьогоднішній день не видав трудову книжку. Увесь цей час він перебував (і законно вважав, що перебуває) у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (та щоденно доглядав трьох малолітніх дітей). Про факт свого звільнення він дізнався лише випадково після того, як звернулися до філії «Карпатський лісовий офіс» за матеріальною допомогою на опалення (дрова) згідно з Колективним договором. Саме тоді, йому відповіли, що він звільнений ще 04.02.2025 і на нього дія договору не поширюється. Після того, як він почав цікавиться про цей інцидент в своїх колег, тоді і почало випливали зі слів його колеги, що він начебто звільнений, фото наказу про його звільнення колега йому надіслав не офіційно на один з його месенджерів. Тобто, належним чином про звільнення він повідомлений не був і до сьогоднішнього дня, наказу не бачив про ознайомлення не підписувався, своєї трудової книжки не отримував. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, перебіг строку звернення до суду у спорах про звільнення починається виключно з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а саме — отримав копію наказу. Оскільки, відповідач приховав факт звільнення, строк не є пропущеним. Крім того, випливає, що його звільнення відбулося у період його відпустки (за його заявою надали відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 19.08.2024 по 22.02.2026. Свідоцтво про народження дитини серія НОМЕР_1 додано до позовної заяви, тобто звільнили його 04.02.2025, за рік до закінчення його відпустки. До досягнення наймолодшою дитиною трьох років він здійснював щоденний догляд за трьома малолітніми дітьми, оскільки його дружина офіційно працювала на роботі. До того, ж наймолодший син відвідував корекційні заняття, так як згідно консультативного висновку спеціаліста має розлад розвитку експресивного та рецептивного мовлення з симптомом аутичного спектру (фотокопія висновку спеціаліста додається). Згідно з ч.3 ст.184 КЗпП України, звільнення батьків, які перебувають у такій відпустці, з ініціативи роботодавця заборонено, крім випадків повної ліквідації підприємства, де обов`язковим є подальше працевлаштування. А обов`язок щодо його подальшого працевлаштування після виходу з відпустки, передбачений законом відповідачем виконаний не був. Стаття 5 Закону №2136-IX прямо зазначає, що норма про можливість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності або відпустки не поширюється на відпустку по догляду за дитиною до трьох років. Роботодавець обґрунтовує його звільнення ліквідацією філії. Однак, ДП «Ліси України» продовжує існувати, як юридична особа і є правонаступником філії. Верховний Суд неодноразово наголошував (наприклад, у постановах щодо трансформації ДП «Ліси України»), що припинення філії зі створенням іншого структурного підрозділу або передачею функцій правонаступнику є реорганізацією, а не ліквідацією. Це зобов`язує роботодавця запропонувати працівнику іншу посаду. Наприклад під час розгляду подібної справи №305/1188/24 Рахівським районним судом було вже досліджено та встановлено факт того, що філія «Ясінянське ЛМГ» не була ліквідована у розумінні п.1 ст.40 КЗпП України, а пройшла процедуру реорганізації та зміни назви шляхом входження до складу ДП «Ліси України». Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доводяться знову при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі сторони. Оскільки, відповідачем у справі його колеги (№305/1188/24 ) та у його справі є одна і та сама юридична особа — ДП «Ліси України», факт реорганізації вважається вже доведеним. Згідно з принципом «правової визначеності», суд повинен дотримуватися власних висновків у аналогічних справах. Якщо суд уже встановив відсутність ліквідації для одного працівника цієї філії, він має застосувати такий самий підхід і до іншої ситуації. Це узгоджується з його досвідом, так як він звертався до філії за матеріальною допомогою на опалення згідно з Колективним договором у травні 2025 року - відповіді від «Карпатського лісового офісу» та ДП «Ліси України» підтверджують, що підприємство функціонує, має діючий Колективний договір та штат. Про незаконність звільнення та факт того, що ліквідація була уявною (реорганізацією), йому стало достеменно відомо лише після ознайомлення з правовою позицією суду у вище зазначеній справі його колеги, де було встановлено реальний статус філії та факт правонаступництва ДП «Ліси України». Крім того, він звертався до Міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на гарячу лінію про порушення своїх прав гарантованих ст.184 КзПП. Пізніше, його було повідомлено офіційним листом Західного міжрегіонального управління від 29.05.2025 №ЗХ/3/498-ЗВ-25 (до матеріалів справи додано), що в мого роботодавця було проведено перевірку, в ході якої встановлено, про порушення його прав, за результатом якої винесено припис на усунення порушень та направлено до суду протокол про адміністративне правопорушення з боку його роботодавця. Тобто, листом Західного міжрегіонального управління від 29.05.2025 №ЗХ/3/498-ЗВ-25 офіційний документ, який підтверджує порушення ст.5 Закону №2136-IX при його звільненні, тобто контролюючий орган уже визнав дії роботодавця - Відповідача протиправними. Враховуючи вище наведене, просить суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду через неповідомлення позивача про звільнення роботодавцем та перебування у відпустці по догляду за трьома малолітніми дітьми, поновити цей строк. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 , у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Зазначив, що строк пропустив з поважних причин, оскільки не був належно повідомлений про своє звільнення. В наказі про звільнення було вказано ліквідація, тому він був упевнений, що підприємство припинило існування без правонаступника. Лише пізніше йому стало відомо, що в Філії є правонаступник ДП "Ліси України" та сама Філія не припинила існування. Тому, він звертався на гарячу лінію про порушення його прав та намагався владнати питання звільнення без звернення до суду.
Представник відповідача Митровка Я.В., у судовому засіданні в режимі відеоконференції просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що звільнення позивача здійснювалося у зв`язку зі змінами в організації виробнирцтва і праці, а саме припиненням діяльності філії "Ясінянське лісомисливське господарство" ДП "Ліси України. Штатний розпис "Самбірське лісове господарство" був скорочений повністю, в тому числі і посада позивача, окрім посад, які залишились в штатному розписі з метою здійснення всіх дій для закриття філії.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, взявши до уваги відзиви на позовну заяву, відповідь на відзив, суд, прийшов до наступного висновку.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , працював на посаді головного економісті в ДП "Ясінянське ЛМГ", що підтверджується Наказом №78/к від 23.06.2015.
У подальшому, після реорганізації був переведений на посаду провідного економіста Філії "Ясінянське лісомисливське господарство" ДП "Ліси України".
Згідно Наказу від 16.08.2024 за №165/в, Філії "Ясінянське лісомисливське господарство" ДП "Ліси України", ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку з 19.08.2024 по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до Наказу генерального директора ДП "Ліси України", Юрія Болоховця, за №1830, стверджується припинення філії "Ясінянське лісомисливське господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", шляхом її закриття.
Як вбачається з Наказу №3 від 04.02.2025, позивача звільнено у зв`язку з ліквідацією філії "Ясінянське лісомисливське господарство" ДП "Ліси України", п.1 ст.40 КЗпП України. Доручено відділу фінансів та бухгалтерського обліку провести розрахунок при звільненні.
Згідно листа директора філії "Карпатський лісовий офіс" ДП "Ліси України", ОСОБА_2 , від 08.05.2025 за №9373/39.4.3-2025 в межах компетенції, ОСОБА_1 повідомлено про його звільнення згідно з Наказом №3 у зв`язку з припиненням філії "Ясінянське лісомисливське господарство" ДП "Ліси України", шляхом закриття на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.
Частиною 1 статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 01.072022 №2352-ІХ із змінами i доповненнями №3494-ІХ від 22.11.2023 допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
Тому звільнення працівника, який перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з ініціативи роботодавця під час дії воєнного стану, є порушенням ч.1 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 01.07.2022 №2352-ІХ із змінами і доповненнями №3494-ІХ від 22.11.2023.
Період дії воєнного стану запроваджено Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IХ з подальшим продовженням строку дії воєнного стану в Україні у зв`язку з тривалою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 14 січня 2025 року № 26/2025 затверджено Законом № 4220-ІX від 15.01.2025 продовження строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 8 лютого 2025 року строком на 90 діб. 
Крім того, ліквідація структурного підрозділу (філії) без припинення самої юридичної особи (ДП «Ліси України») не звільняє роботодавця від обов`язків, передбачених ч.3 ст.184 КЗпП України. Таким чином, наказ про звільнення позивача від 04.02.2025 №3 винесено з порушенням норм чинного трудового законодавства.
Разом з тим, представник відповідача у відзиві заперечував проти позовних вимог та просив застосувати наслідки пропуску позивачем строку звернення до суду.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-2426цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Як правило, це підтверджується: розпискою працівника про отримання на самому наказі. Поштовим описом та фіскальним чеком (якщо наказ надсилали поштою). Актом про відмову від підпису (якщо працівник відмовився ознайомлюватися). Факт відсутності точної дати отримання наказу є критичним для визначення строків звернення до суду.
Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 встановлені статями 228,233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає не можливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.
Верховний Суд (правова позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №120/5780/20-а (ЄДРСРУ №97806556) безальтернативно вказує, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з …позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Як на підставу поновлення строку позивач посилається на те, що Наказ надіслав йому колега. У Наказі про звільнення було вказано ліквідація. Оскільки, він не має спеціальної юридичної освіти він був упевнений, що підприємство припинило існувати. Лише пізніше зі слів колишніх колег та потім з офіційних джерел йому стало відомо, що в Філії є правонаступник ДП «Ліси України» та сама Філія, ще не припинила існування. Це змінило його правовий статус і дало підстави для звернення до суду за захистом прав, які гарантовані йому ст.184 КЗпП. Тому він звернувся на Урядову гарячу лінію про порушення його прав гарантованих ст.184 КЗпП. Пізніше його було повідомлено офіційним листом Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, що було проведено перевірку, в ході якої встановлено, про порушення його прав, за результатом якої винесено припис на усунення порушень та направлено до суду протокол про адміністративне правопорушення. Зазначає, що чекав якогось рішення про розгляд цього питання, та так відповіді не надходило, пропозицію від роботодавця про забезпечення його роботою та усунення порушення не було. Стверджує, що про своє звільнення дізнався лише після отримання відповіді від Карпатський лісовий офіс на своє звернення про забезпечення його матеріальною допомогою на опалення приватних будинків (згідно Колективного договору, працівники підприємства мали право на компенсацію за придбання дров), в якому зазначили, що він звільнений та не підпадає під дію Колективного Договору. Лише після завершення декретної відпустки по догляду за дитиною та отримання неофіційної інформації про звільнення він звернувся до суду.
При цьому, позивач не зміг назвати суду конкретної дати отримання вказаної фотокопії Наказу №3. 
З матеріалів справи вбачається, що про факт ліквідації філії та прийняття Наказу №3 від 04.02.2025 позивач також додатково повідомлявся офіційним листом директора Філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України», ОСОБА_2 від 08.05.2025 за №9373/39.4.3-2025.
Відповідно до сталої та послідовної правової позиції Верховного Суду (зокрема, у постановах від 02.12.2020 у справі №182/3057/18, від 16.12.2021 у справі №345/3811/20), перебіг строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України, розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Сама по собі відсутність факту вручення паперової копії наказу під особистий підпис не свідчить про необізнаність позивача про його звільнення та не зупиняє перебіг процесуальних строків, якщо судом встановлено, що працівник знав про звільнення з інших джерел.
Саме по собі посилання на те, що позивач нібито не був ознайомлений із наказом про звільнення, не спростовує факту його обізнаності про припинення трудових відносин у 2025 році та не звільняє позивача від процесуального обов`язку діяти добросовісно, розумно та своєчасно.
Посилаючись на поважність причини пропуску строку для звернення до суду з позовом позивачем не надано доказів наявності виняткових обставин (наприклад, тривала хвороба самого позивача чи дітей, що потребувала стаціонарного лікування), які б об`єктивно унеможливлювали підготовку позову та свідчили про те, що догляд за дітьми створив непереборні перешкоди, які об`єктивно унеможливлювали підготовку та подання позову (шляхом поштового відправлення або через систему «Електронний суд») протягом тривалого часу.
Окрім цього, ОСОБА_1 , посилається на очікування результатів перевірки Держпраці та звернення на Урядову гарячу лінію. Проте, згідно з усталеною практикою Верховного Суду (зокрема, постанови у справах №640/11330/17, №200/113/18-ц), звернення до органів державної влади, прокуратури або інших установ із метою досудового вирішення спору не зупиняє перебіг місячного строку, встановленого ст.233 КЗпП України, та не є поважною причиною його пропуску. Працівник не обмежений у праві на звернення до суду одночасно з ініціюванням перевірок контролюючими органами.
При цьому, навіть за умови виходу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та закінчення її строку 22.02.2026, позивач, дізнавшись про неможливість допуску до роботи у зв`язку із ліквідацією філії, не вжив негайних заходів для захисту своїх прав у встановлений законом строк. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду у справах про звільнення становить один місяць. Рахуючи строк навіть не від моменту отримання листа-повідомлення у травні 2025 року, а суто теоретично від дати закінчення відпустки та дня, коли позивач мав вийти на роботу (тобто з 22.02.2026), цей місячний строк безповоротно сплив у березні 2026 року.
Згідно зі статтею 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Наявність воєнного стану на території України сам по собі не є автоматичною підставою для поновлення процесуальних строків без надання доказів того, як саме введення воєнного стану завадило позивачу вчасно реалізувати своє право на судовий захист. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивно непереборних перешкод чи поважних причин, що заважали йому звернутися до суду в період з травня 2025 року. Сплив строку звернення до суду, про застосування якого заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови у позові. 
Сама по собі бездіяльність позивача протягом тривалого часу (як під час перебування у відпустці після отримання повідомлення про звільнення, так і після її офіційного завершення відпустки 22.02.2026) свідчить про неповажність причин пропуску процесуального строку.
Оскільки, позивач без поважних причин пропустив встановлений ст.233 КЗпП України місячний строк, у задоволенні позовних вимог про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, слід відмовити саме з підстав пропуску строку звернення до суду.
Враховуючи вищенаведені обставини вимоги в частині поновлення на роботі не підлягають до задоволення, тому і позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, як похідні вимоги, також не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст.40, 184, 233, 234 КЗпП України, ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст.12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, 

УХВАЛИВ: 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування Наказу №3 від 04.02.2025, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач, ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 , мешканець АДРЕСА_1 . 
Відповідач: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд.9-А, код ЄДРПОУ:44768034.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті, чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Головуюча: М.О. Марусяк