ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" червня 2026 р. Справа№ 910/13654/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Колесника Р.М.
суддів: Горбасенка П.В. 
Сковородіної О.М. 

при секретарі судового засідання: Пічкур А.О.
за участю представників учасників справи: згідно з протоколом судового засідання

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Гарантований покупець»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 (повний текст рішення складено 02.02.2026)
та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 (повний текст рішення складено 02.02.2026)
у справі № 910/13654/25 (суддя - Паламар П.І.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс біогаз енерджі»
до Акціонерного товариства «Гарантований покупець»
про стягнення 6434506,69 гривень

Короткий зміст позовних вимог

ТОВ «Діоніс біогаз енерджі» (надалі також позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до ДП «Гарантований покупець» (надалі також відповідач) про стягнення 5973520,94 гривень боргу, 327213,85 гривень інфляційних втрат, 133771,90 гривень 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані позивачем неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо купівлі відпущеної електричної енергії, виробленої за «зеленим» тарифом згідно з договором № 445/07/23 від 15.03.2023 (надалі також Договір).
26.01.2026 ТОВ «Діоніс біогаз енерджі» подало до Господарського суду міста Києва заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просило стягнути з ДП «Гарантований покупець» 357000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2026 замінено сторону у справі № 910/13654/25, а саме відповідача - ДП «Гарантований покупець» його правонаступником - АТ «Гарантований покупець».

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 позов задоволено частково, присуджено до стягнення з ДП «Гарантований покупець» на користь ТОВ «Діоніс біогаз енерджі» 5973520,94 гривень боргу, 327213,72 гривень інфляційних втрат, 132677,80 гривень 3% річних з простроченої суми, у позові в іншій частині відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване наступним:
- наявними доказами у справі підтверджується факт заборгованості відповідача за договором станом на 3 листопада 2025 року у розмірі 5973520,94 гривень;
- враховуючи, що відповідач прострочив оплату за договором з нього на користь позивача відповідно до вимог ст. 625 ЦК України підлягають стягненню 327213,72 гривень інфляційних втрат, 132677,80 гривен 3% річних з простроченої суми.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 заяву позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, присуджено до стягнення з ДП «Гарантований покупець» на користь ТОВ «Діоніс біогаз енерджі» 50000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за наведених обставин часткового задоволення позову, обсягу наданих адвокатом позивачу послуг (підготовка матеріалів та написання позовної заяви, відповідь на відзив, клопотання про долучення доказів, участі адвоката у двох судових засіданнях), які є однотипними у низці ініційованих позивачем та пов`язаною з ним особою судових спорах за участю відповідача, беручи до уваги характер спору, з приводу вирішення якого склалася стала судова практика, складність справи та розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що витрати по їх оплаті підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача в розмірі 50000 гривень.

Короткий зміст апеляційних скарг

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями ДП «Гарантований покупець» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати основне та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.
Обґрунтовуючи вищевказану апеляційну скаргу, скаржник зазначає наступне:
- судом першої інстанції не надано належної оцінки особливостям регулювання зобов`язань відповідно до п. 11.4 Порядку № 641 (в редакції з 26.01.2024);
- суд першої інстанції не врахував, що позивач має заборгованість перед відповідачем за договором про участь у балансуючій групі гарантованого покупця від 30.01.2024 № 1629/07/24, на розмір якої зменшуються спірні зобов`язання скаржника;
- судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення не було враховано існування форс-мажорних обставин в межах спірних правовідносин;
- судом першої інстанції не було враховано доводи скаржника щодо неправильного розрахунку позивачем інфляційних втрат;
- стягнута з відповідача на користь позивача судом першої інстанції сума витрат на правничу допомогу є надмірною, суперечить критеріям розподілу судових витрат (пропорційності, співмірності і розумності розміру таких витрат) і не є обґрунтованою.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

15 березня 2023 між позивачем та відповідачем було укладено договір, умови якого змінювалися додатковими угодами №№ 1628/07/24 від 30 січня 2024, 4370/07/24 від 4 липня 2024.
За умовами договору з урахуванням додаткових угод до нього позивач, як продавець зобов`язався продавати, а відповідач, як покупець купувати електричну енергію в точках комерційного обліку електричної енергії, відпущену генеруючими одиницями продавця, включеними до балансуючої групи гарантованого покупця, та здійснювати її оплату відповідно до умов договору та чинного законодавства України, у т.ч. Порядку купівлі гарантованим покупцем електричної енергії, виробленої з альтернативних джерел, затвердженого постановою НКРЕКП від 26 квітня 2019 року № 641 (далі - Порядок).
Згідно з п. 3.1. договору обсяг фактично проданої та купленої електричної енергії визначається на підставі даних комерційного обліку, наданих гарантованому покупцю адміністратором комерційного обліку відповідно до Порядку.
Згідно з п. 3.3. договору оплата електричної енергії, купленої гарантованим покупцем у продавців у розрахунковому місяці, формування актів купівлі-продажу електричної енергії здійснюється відповідно до Порядку.
Актами купівлі-продажу електричної енергії від 30 квітня 2023, від 31 травня 2023, від 30 червня 2023, від 31 липня 2023, від 30 вересня 2023, від 25 січня 2024, від 31 січня 2024, від 6 листопада 2024, від 30 квітня 2024, від 31 травня 2024, від 30 червня 2024, від 31 липня 2024, актами коригування до акту купівлі-продажу електричної енергії за квітень 2023, від 11 липня 2023, за липень 2023, від 31 липня 2023, від 12 грудня 2024 підтверджується факт передачі позивачем відповідачу електричної енергії за договором вартістю 61648719,31 гривень.
Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг №№ 896 від 8 травня 2024 (дата оприлюднення на офіційному вебсайті Регулятора 10 травня 2024), 858 від 30 квітня 2024 (дата оприлюднення на офіційному вебсайті Регулятора 1 травня 2024), 529 від 8 квітня 2025 (дата оприлюднення на офіційному вебсайті Регулятора 10 квітня 2025), 193 від 11 лютого 2025 (дата оприлюднення на офіційному вебсайті Регулятора 13 лютого 2025), 76 від 21 січня 2025 (дата оприлюднення на офіційному вебсайті Регулятора 23 січня 2025), затверджено розмір вартості послуги із забезпечення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії, наданої відповідачу, зокрема, протягом квітня-липня, вересня 2023, січня, квітня-липня 2024 років.
Відповідач зобов`язаний був провести з позивачем остаточний розрахунок за електричну енергію, поставлену протягом квітня-червня 2023 року у строк до 17 травня 2024, липня, вересня 2023 року - до 8 травня 2024, січня, травня, червня 2024 року - до 17 квітня 2025, квітня 2024 року - до 20 лютого 2025, липня 2024 року - до 31 січня 2025.

Позиція суду апеляційної інстанції 

Щодо апеляційного перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2026

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені скаржником у апеляційній скарзі та заперечення на неї, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини щодо стягнення боргу за поставлену електричну енергію та застосування наслідків прострочення виконання грошових зобов`язань, регулюються нормами ЦК України, ГК України (норми якого були чинними на час виникнення спірних правовідносин), ЗУ «Про ринок електричної енергії» та відповідними підзаконними нормативними актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з вимогами ст. 714 цього ж кодексу за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму їх використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Статтею 62 ЗУ «Про ринок електричної енергії» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, до яких належить забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії. Спеціальні обов`язки із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії покладаються, зокрема, на гарантованого покупця.
Відповідно до частини другої, п`ятої статті 65 цього ж закону гарантований покупець зобов`язаний купувати у суб`єктів господарювання, яким встановлено «зелений» тариф, всю відпущену електричну енергію, вироблену на об`єктах електроенергетики з альтернативних джерел енергії за встановленим їм «зеленим» тарифом, аукціонною ціною з урахуванням надбавки до нього/неї протягом всього строку застосування «зеленого» тарифу, або строку дії підтримки, якщо такі суб`єкти господарювання входять до складу балансуючої групи гарантованого покупця (2). Гарантований покупець здійснює оплату електричної енергії, купленої за «зеленим» тарифом та за аукціонною ціною, за фактичний обсяг відпущеної електричної енергії на об`єктах електроенергетики, що використовують альтернативні джерела енергії (а з використанням гідроенергії - вироблену лише мікро-, міні- та малими гідроелектростанціями), на підставі даних комерційного обліку, отриманих від адміністратора комерційного обліку, у порядку та строки, визначені відповідними договорами (5).
Відповідно 11.4. Порядку № 641 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, - 26.01.2024) гарантований покупець забезпечує проведення розрахунку та здійснення оплати за відпущену продавцем за «зеленим» тарифом у попередньому розрахунковому періоді (місяці) електричну енергію протягом п`яти робочих днів з дня оприлюднення рішення Регулятора щодо затвердження розміру вартості послуги з забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, наданої гарантованим покупцем у розрахунковому місяці. При визначенні суми коштів для здійснення остаточного місячного платежу за відпущену продавцем за «зеленим» тарифом у попередньому розрахунковому періоді (місяці) електричну енергію гарантованим покупцем, зокрема враховується сума коштів, сплачених такому продавцю за «зеленим» тарифом шляхом здійснення авансових платежів, та сума коштів, отриманих гарантованим покупцем від ОСП відповідно до договору про надання послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем належно виконано свої зобов`язання щодо поставки електроенергії відповідачу, водночас відповідач за поставлену електроенергію розрахувався не в повному обсязі, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 5973520,94 гривень.
Отже, враховуючи, що відповідач свої зобов`язання за договором в повному обсязі не виконав та факт наявності заборгованості ним у процесі розгляду справи не був спростований, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних та обґрунтованих висновків щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення основного боргу.
При цьому, заперечення АТ «Гарантований покупець» щодо ненадання місцевим господарським судом належної оцінки особливостям регулювання зобов`язань відповідача відповідно до п. 11.4. Порядку (в редакції з 26.01.2024), колегія суддів вважає в повній мірі необґрунтованими та безпідставними, оскільки пункт 11.4. Порядку № 641 не містить у будь-якій формі положень чи застереження про те, що у випадку неотримання коштів гарантованим покупцем від оператора системи розподілу, строк виконання остаточного розрахунку гарантованого покупця з продавцем за «зеленим» тарифом не настає чи відкладається на строк до моменту надходження відповідних коштів в межах договору про надання послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, а отже очевидним є те, що обов`язок АТ «Гарантований покупець» щодо оплати вартості за поставлену електричну енергію жодним чином не обумовлюється фактом оплати оператором системи розподілу спожитих ним послуг.
У цій частині доводів апеляційної скарги, колегія суддів наголошує на тому, що факт неналежного виконання своїх власних зобов`язань НЕК «Укренерго», як оператором системи розподілу перед АТ «Гарантований покупець» в межах окремих правовідносин жодним чином не впливає на обов`язок відповідача виконати належним чином свої власні зобов`язання перед позивачем в межах правовідносин, які є предметом позову та спору у даній справі.
Крім того, заперечення АТ «Гарантований покупець» щодо наявності правових підстав для зменшення розміру заборгованості останнього перед ТОВ «Діоніс біогаз енерджі» за договором, враховуючий те, що станом на 05.11.2025 у позивача була наявна заборгованість перед відповідачем за договором про участь у балансуючій групі гарантованого покупця від 30.01.2024 № 1629/07/24 у розмірі 159273,35 гривень, колегія суддів також вважає необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне. 
Відповідно до пункту 3.2 Договору гарантований покупець та продавець при виникненні взаємної однорідної заборгованості мають право за взаємною згодою проводити зарахування зустрічних однорідних вимог, що оформлюється сторонами в установленому законодавством порядку. 
Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 601 цього ж кодексу передбачено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (1). Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (2).
Отже, як і положення законодавства так і умови самого договору надають право відповідачу за згодою позивача припинити власні зобов`язання перед позивачем в межах спірних правовідносин зарахуванням зустрічних однорідних вимог шляхом звернення до свого контрагента із відповідною заявою.
Водночас, жодних належних та достатніх доказів наявності факту зменшень відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем в межах спірних правовідносин шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у сумі 159273,35 гривень, скаржником до суду не надано, а при цьому факт проведення такого зарахування заперечується безпосередньо позивачем.
Щодо наявності форс-мажорних обставин в межах спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Статтею 617 ЦК України унормовано, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності. Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (пункт 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16).
Разом з тим форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. 
Тобто, окрім наявності обставин непереборної сили та для звільнення від відповідальності за неналежне виконання прийнятих на себе за договором зобов`язань відповідач має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним своїх обов`язків з оплати поставленої електричної енергії, водночас жодних належних та достатніх доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем до матеріалів справи долучено не було.
Отже, враховуючи те, що у процесі розгляду справи, відповідачем не було надано суду сертифікат про форс-мажорні обставини, який би встановлював наявність форс-мажорних обставин саме за договором № 445/07/23 від 15.03.2023, а також те, що ним не було доведено жодним чином той факт, що неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань за договором відбулось саме у зв`язку із виникненням в межах спірних правовідносин обставин непереборної сили, - повномасштабну російську агресію проти України, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованих та правомірних висновків щодо безпідставності аргументів АТ «Гарантований покупець» у цій частині. 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В частині першій статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанови Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17).
Отже, право вимоги сплати суми інфляційних втрат та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу, а тому, враховуючи, що відповідач у повному обсязі не здійснив оплату проданої позивачем електричної енергії, позивач правомірно застосував до нього передбачені статтею 625 ЦК України заходи відповідальності, а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 327213,72 гривень інфляційних втрат та 132677,80 гривень 3% річних підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими та підставними.
У свою чергу відповідач у апеляційній скарзі зазначає про те, що позивачем було допущено арифметичні помилки в процесі розрахунку заявлених інфляційних втрат, а саме не було заокруглено сукупний індекс інфляції за відповідні періоди до десяткового числа після коми, що не узгоджується із правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, з огляду на що оскаржуване рішення суду першої інстанції на переконання АТ «Гарантований покупець» було прийнято із порушенням норм матеріального права. 
Розглянувши та оцінивши вищенаведені аргументи скаржника, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Наразі у правовому середовищі фактично існують дві взаємовиключні моделі обчислення сукупного індексу інфляції, а також два різни підходи суду касаційної інстанції до даного питання, а саме: 1. заокруглення до десяткового числа після коми сукупний індекс інфляції, оскільки саме так визначаються місячні та річні індекси споживчих цін Державним комітетом статистики України; 2. не заокруглення - а) проведення розрахунку за допомогою інструмента «Калькулятори» системи інформаційно-правового забезпечення «Ліга:Закон», який називається усталеною практикою, і який при обчисленнях не здійснює заокруглення сукупного індексу інфляції, б) проведення самосійних арифметичних розрахунків із застосуванням в формулі 15 знаків після коми (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.01.2024 у справі №757/26216/22-ц).
У даному контексті колегія суддів звертає увагу на наступні правові позиції Верховного Суду:
1. Постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанови Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 924/534/19, від 17.07.2018 у справі № 904/10242/17, від 04.12.2018 у справі № 913/63/18, від 23.09.2021 у справі № 924/2/21, в яких суд здійснював округлення сукупного індексу інфляції до десяткового числа після коми;
2. Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 757/26216/22-ц, в якій Верховний Суд самостійно обраховує сукупний індекси інфляції, який з його перерахунком становить 1,380697807943491 і самостійно обчислює та стягує інфляційні із Державного бюджету України;
3. Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 910/5349/22, де суд з дотриманням процесуальної економії самостійно здійснює арифметичний перерахунок інфляційних витрат та погоджується з правильністю поданого ПАТ «НЕК «Укренерго» розрахунку;
4. Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.12.2023 у справі № 921/481/22, де вказано, що використання судом інструмента «Калькулятори» системи інформаційно-правового забезпечення «Ліга:Закон» (відповідний «Калькулятор» не здійснює таке округлення) є усталеною практикою, що підтверджується численною практикою Верховного Суду (п. 31 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.07.2025 у справі № 910/18308/21, п. 54 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.03.2026 у справі № 910/13499/24);
5. Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.11.2025 у справі № 910/11325/23, в якій касаційний суд відхилив доводи про необхідність заокруглення до десяткового знаку після коми через недопустимості переоцінки доказів судом касаційної інстанції (аналогічним чином мотивована постанови Верховного Суду від 06.05.2025 у справі № 910/6632/23, від 05.08.2025 у справі № 911/2307/24).
На переконання колегії суддів, сам факт існування взаємовиключної практики суду касаційної інстанції з цього питання автоматично вказує на відсутність єдино правильного підходу у здійсненні кредитором розрахунків понесених інфляційних втрат, а також на висновок про те, що саме по собі посилання скаржника на окремо взяту позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 не може вважатись достатньою підставою для скасування рішення першої інстанції на підставі його невідповідності нормам матеріального та процесуального права за умови наявності у такій справі обґрунтованого розрахунку.
Отже, апеляційний суд, враховуючи існування різних підходів суду касаційної інстанції щодо вище окресленого правового питання, вважає за доцільне в контексті розгляду даної апеляційної скарги звернути увагу на наступне. 
Закон який визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України є ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення»
Положеннями ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону).
Статтею 2 цього ж Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті.
На виконання положень ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою № 1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 11, 4 Порядку).
Отже, положення ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» а також Порядок жодним чином не визначають для кредитора правила обчислення понесених інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання, а лише встановлюють метод та порядок обчислення Держстатом індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення.
Крім того, положеннями ЦК України, як основним актом цивільного законодавства, також не передбачено механізм здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, станом на момент розгляду справи, ні положення ЦК України, ні ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядок не визначають чіткий та конкретний спосіб здійснення розрахунку інфляційних втрат, зокрема і те, що під час розрахунку інфляційних втрат кредитору необхідно заокруглювати сукупний індекс інфляції за відповідні періоди до десяткового числа після коми.
Питання визначення результату математичної операції множення та математичної операції округлення регулюється виключно законами математики, виходячи з яких округленням вважається математична операція, яка полягає в заміні числа а наближеним числом а1 із меншою кількістю значущих цифр. Число а1 вибирають так, щоб похибка округлення була якомога меншою.
Отже, округлення в математиці - це заміна точного числа наближеним, яке має меншу кількість значущих цифр, але є зручнішим для запису та використання.
При цьому, виходячи із завдання та основних засад господарського судочинства колегія суддів вважає, що вирішуючи спір суд не може присуджувати до стягнення інфляційні втрати у приблизному, не точному розмірі, а отже заокруглення індексу інфляції до десятого числа після коми в тій чи іншій мірі вносить арифметичну неточність.
Отже, з огляду на все вищевикладене, колегія суддів в ході апеляційного провадження, дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 у справі прийнято із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачає.

Щодо апеляційного перегляду додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2026

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені АТ «Гарантований покупець» у своїй апеляційній скарзі на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2026, а також заперечення на них, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень ч. 1, п. 1) ч. 3 ст. 123 цього ж кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу (3). 
Положеннями ч.ч. 2-4 ст. 126 цього ж кодексу за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (2). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (3). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).
Згідно з ч. 5 ст. 129 цього ж кодексу під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суда зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.01.2020 у справі № 910/16322/18).
Крім того, судом враховано, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова об`єднаної палати Верховного Суду від 30.01.2023 у справі № 910/7032/17).
Взявши до уваги вищевказані положення ГПК України, врахувавши правові висновки Верховного Суду, викладені вище, оцінивши доводи позивача щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених ним в процесі розгляду справи у суді першої інстанції, а також заперечення відповідача щодо них, в цілому оцінивши всі інші аспекти, складність та характер спору у даній справі, а також розумну необхідність судових витрат, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку, що обсяг, виконаної адвокатом позивача роботи (наданих послуг) в процесі розгляду справи та розмір заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям розумності, їх реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), є неспіврозмірними зі складністю справи та завищеними щодо іншої сторони спору, а тому не підлягають присудженню з відповідача у повному обсязі. 
У процесі розгляду апеляційної скарги АТ «Гарантований покупець» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2026, колегія суддів відповідно до положень статей 126, 129 ГПК України оцінивши доводи позивача щодо заявленого розміру судових витрат за результати розгляду справи у суді першої інстанції, а також заперечень відповідача щодо нього, виходячи з критеріїв розумності, реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та співрозмірності, керуючись принципами справедливості, верховенства права, розумності, дійшла висновку, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, понесені ним в процесі розгляду справи у суді першої інстанції підлягали частковому задоволенню в розмірі 50000,00 гривень, рішення про що і було ухвалено місцевим господарським судом. 
Отже, з огляду на все вищевикладене, колегія суддів в ході апеляційного провадження, дійшла висновку, що додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 прийнято із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачає.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, за результатами апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення у справі прийняті із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх скасування не вбачає.
Судові витрати з оплати судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись 129, 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Гарантований покупець» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 у справі № 910/13654/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Повний текст постанови складено і підписано 06.07.2026. 

Головуючий суддя Р.М. Колесник 

Судді П.В. Горбасенко

О.М. Сковородіна