ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3667/26 Справа № 207/4378/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:    головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М., 
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року,- 
В С Т А Н О В И В:

07 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , Міністерство Оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення. Позивач просить суд встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як чоловіка та жінки, без шлюбу, з 12 жовтня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто по день смерті ОСОБА_3 . В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини, в районі с. Ямполівка Краматорського району Донецької області, загинув цивільний чоловік та батько неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вона, ОСОБА_1 , як дружина, 28 лютого 2024 року отримала сповіщення сім`ї № 7 від ІНФОРМАЦІЯ_4 про загибель чоловіка, яке є підставою для передачі документів для призначення пенсії, отримання пільг у встановленому законом порядку. У сповіщенні ВЧ НОМЕР_1 , де служив чоловік, на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28 лютого 2024 року є прохання сповістити про смерть чоловіка ОСОБА_1 . Особисто їй була видана медична довідка, як члену сім`ї, про причину смерті чоловіка. Похованням займалась вона особисто. З 2012 року вона разом із ОСОБА_5 почали проживати однією сім`єю, мали усі взаємні права та обов`язки подружжя, кохали один одного, турбувалися один про одного, виховували разом доньку, мали загальний бюджет, вели спільне господарство, матеріально утримували неповнолітнього сина чоловіка. 11 вересня 2014 року рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб між нею та ОСОБА_6 було розірвано. А сім`я із ОСОБА_5 продовжувала існувати. З 2016 року по 2019 рік чоловік перебував на контрактній службі у лавах ЗСУ, був учасником АТО. Чоловік постійно пересилав їй отримуване ним грошове забезпечення на потреби сім`ї, утримував родину матеріально. 05 липня 2017 року ОСОБА_3 видав нотаріальну довіреність на її ім`я на продаж належної йому на праві власності частки квартири, з отриманням грошових коштів, які потім вкладали в поліпшення умов проживання сім`ї. Після повернення чоловіка з військової служби, вони зареєстрували своє місце проживання в належному йому на праві власності будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , де опікувались його старенькою бабусею ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , якою після загибелі опікуна, опікується позивач. 27 лютого 2022 року після повномасштабного вторгнення країни-агресора в Україну, ОСОБА_8 був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_7 , та став на захист Батьківщини. Перебуваючи у відпустці, 31 січня 2023 року чоловік зробив довіреність на її ім`я для вчинення всіх передбачених законодавством України дій, які стосуються юридичного оформлення права власності на земельну ділянку, отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Метою встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , є отримання разом із сином чоловіка ОСОБА_9 заробітної плати загиблого, не отриманої винагороди та одноразової грошової допомоги, гарантованої державою при загибелі члена сім`ї (а.с. 2-7).

Рішенням Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міністерство Оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення - задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з 12 жовтня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто по день смерті ОСОБА_3 ..
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерство Оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено (а.с.74-75).

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на не відповідність висновків суду, викладених в рішенні обставинам справи, ухвалене з порушенням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог позивача.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що ОСОБА_1 не надала достатніх доказів ведення спільного господарства та наявності взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. 
Вказує, що реєстрація за однією адресою та наявність спільних фото не є беззаперечним підтвердженням сімейних відносин згідно з висновками Верховного Суду. 
Крім того, звертає увагу на те, що статус фактичного подружжя не дає законного права на отримання грошового забезпечення загиблого військовослужбовця (а.с.165-167).

 Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про смерть, виданого 04 березня 2024 року Царичанським ВДРАЦС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 192 (а.с.13).
Згідно свідоцтва про народження, виданого 01 серпня 2006 року Заводським ВРАЦС Дніпродзержинського МУЮ Дніпропетровської області, батьками відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 503, є ОСОБА_3 та ОСОБА_10 (а.с.10).
Відповідно до сповіщення, яке видане 28 лютого 2024 року № 1413/421 Командиром ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_11 , на адресу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 , у якому просить сповістити позивача ОСОБА_1 про те, що її чоловік головний сержант батареї управління та артилерійської розвідки військової частини НОМЕР_1 головний сержант ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призваний на військову службу 27 лютого 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_7 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 об 11.35 під час виконання бойового завдання в районі с. Ямполівка Краматорського район Донецької області внаслідок удару ворожого дрону.
Позивачем ОСОБА_1 від тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_12 від 28.02.2024 року № 534 отримано сповіщення сім`ї № 7, згідно якого повідомлено про те, що « ОСОБА_13 чоловік, головний сержант батареї управління та артилерійської розвідки, головний сержант ОСОБА_3 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відданий військовій присязі, на вірність українському народу, в районі с. Ямполівка, Краматорського району, Донецької області внаслідок удару ворожого FPV дрону загинув ІНФОРМАЦІЯ_8 . Це сповіщення є підставою для подання документів для призначення пенсії і надання пільг в установленому порядку» (а.с.15).
Як вбачається з витягу виданого Петриківською селищною радою від 04.03.2024 року № 193 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданий на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 про те, що за зазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с.16).

Відповідно до довідки, яка видана старостою селища Курилівка Гречановським С.І. Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області 04 березня 2024 року № 192, на ім`я ОСОБА_1 , про те, що вона дійсно проживала та вела спільне господарство разом з загиблим ОСОБА_3 з 2012 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , після його смерті в шлюб не вступала (а.с.17).
Згідно до Акту від 05 березня 2024 року № 195, який складений старостою селища Курилівка Гречановським С.І. Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, на ім`я ОСОБА_1 , про те, що вона дійсно проживала та вела спільне господарство разом з загиблим ОСОБА_3 з 2012 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано (а.с. 19).
Як вбачається з наданої суду приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лимар Є.В. копії спадкової справи № 36/2024 року, заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , 26 березня 2024 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадкового майна після смерті батька.
Позивачем долучено до матеріалів справи також фотографії з сімейного архіву.
Допитані свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 підтвердили факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, вели спільний побут, спільне господарство. Факт спільного проживання позивача з ОСОБА_3 підтверджується також витягом, виданим Петриківською селищною радою від 04.03.2024 року № 193 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, довідкою, яка видана старостою селища Курилівка Гречановським С.І. Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області 04 березня 2024 року № 192, на ім`я ОСОБА_1 , та Актом від 05 березня 2024 року № 195, який складений старостою селища Курилівка ОСОБА_16 , відповідно до яких вбачається, що позивач дійсно проживала та вела спільне господарство разом з загиблим ОСОБА_3 з 2012 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , після його смерті в шлюб не вступала.
Окрім цього, даний факт також підтверджується відповіддю на запит від 06.02.2025 року № 27 від старости селища Курилівка С. Гречановського, згідно якого вбачається, що неодноразово ОСОБА_3 в старостаті селища Курилівка в присутності працівників стверджував факт тривалого 12 років спільного проживання з ОСОБА_1 , останній раз така розмова була в січні 2024 року в період його відпустки. За вказаною адресою: АДРЕСА_1 постійно проживає бабуся ОСОБА_7 , до якої приїздили та допомагали по господарству громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та на даний час позивач регулярно допомагає бабусі ОСОБА_17 і часто у неї буває.
Разом з тим, 05 липня 2017 року ОСОБА_3 видав нотаріальну довіреність на ім`я ОСОБА_1 на продаж належної йому на праві власності частки квартири, з отриманням грошових коштів, а також довіреність від 31 січня 2023 року, якою ОСОБА_3 надав повноваження на ім`я позивача для вчинення всіх передбачених законодавством України дій, які стосуються юридичного оформлення права власності на належну йому земельну ділянку, отримання правовстановлюючих документів на неї. А також й те, що після повернення ОСОБА_3 з військової служби, вони зареєстрували своє місце проживання в належному йому на праві власності будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , де опікувались його бабусею ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази, вважав доведеними обставини на які остання посилається, як на підставу своїх вимог про встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 12 жовтня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто по день смерті ОСОБА_3 .
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 до Міністерство Оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення, суд вважав, що вищезазначена вимога є необґрунтованою, оскільки права позивача в цій частині зі сторони Міністерства Оборони України не порушені, відтак в частині вимог до відповідача Міністерства Оборони України, було відмовлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч.ч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам оскаржуване судове рішення відповідає з таких підстав.
Положеннями ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі – одноразова грошова допомога), – гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.
У статті 16-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1–3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
В абзаці 1 частини 2 статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч. 4 ст. 3 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом із ОСОБА_3 з метою отримання коштів, передбачених за загиблого військовослужбовця для членів його сім`ї.
Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про доведення позивачкою факту її проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а відтак і про наявність підстав для задоволення позову.
Матеріалами справи підтверджено обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 12 жовтня 2014 року по 27 лютого 2024 року, ведення ними спільного побуту, а також наявність взаємних прав та обов`язків, надано правову оцінку показанням допитаних судом свідків.
Встановлюючи даний факт, суд першої інстанції надав належної правової оцінки належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємному зв`язку доказів у їх сукупності та прийняв до уваги спільні фото ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у різні проміжки часу, показання свідків, нотаріальні довіреності, витяг селищної ради, акт старости селища, відповідь на запит старости селища.
Таким чином, вказаними доказами підтверджується не тільки спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а й ведення спільного господарства, пов`язаність виконання взаємних прав і обов`язків та спільний побут.

Доводи апеляційної скарги про неналежність та недопустимість поданих позивачкою доказів є безпідставними та необґрунтованими.

Колегія суддів вважає також безпідставними посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах Верховного Суду, оскільки у кожній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду районного суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновком суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 

Рішення Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 16 липня 2026 року.

Судді: