УХВАЛА

08 липня 2026 року
місто Київ

справа № 522/17446/21
провадження № 14-56цс26

Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Погрібного С. О.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Губської О. А., Ємця А. А., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Уркевича В. Ю.

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду
цивільної справи за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування сплачених грошових коштів за правом зворотної вимоги (регресу)
за касаційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції Українина рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року, постановлене суддею Ковтун Ю. І., та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, ухвалену колегією суддів у складі Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І., Громіка Р. Д.,
УСТАНОВИЛА:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
1. Департамент патрульної поліції Національної поліції України (далі - Департамент) у березні 2021 року звернувся з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача на його користь 1 402 620,34 грн на відшкодування сплачених грошових коштів за правом зворотної вимоги (регресу).
2. Позивач обґрунтовував пред`явлений позов тим, що 08 грудня 2015 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Porsche Cayenne», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , яка здійснювала рух на зелений сигнал світлофора, чим спричинено механічні пошкодження автомобілів та завдано матеріальних збитків.
3. Ухвалою від 15 серпня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси звільнив ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, визначеної частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України), у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016160000000163 від 10 березня 2016 року щодо ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, визначеного частиною першою статті 286 КК України, закрив. Цивільний позов ОСОБА_2 про відшкодування майнових збитків та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, суд виділив в окреме провадження для розгляду в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України).
4. Рішенням від 26 червня 2020 року у справі № 522/15269/19 Приморський районний суд м. Одеси частково задовольнив позов ОСОБА_2 . Суд стягнув із Департаменту на користь ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди грошові кошти в розмірі 1 402 620,34 грн та на відшкодування моральної шкоди - 180 000,00 грн. Здійснив розподіл судових витрат.
5. Постановою від 18 лютого 2021 року Одеський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу Департаменту, стягнув з Департаменту на користь ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди грошові кошти в розмірі 1 402 620,34 грн та на відшкодування моральної шкоди - 10 000,00 грн. Також суд зазначив, що після відшкодування майнової шкоди ОСОБА_2 зобов`язана передати частини агрегатів автомобіля «Porsche Cayenne», реєстраційний номер знак НОМЕР_2 .
6. Позивач зазначив, що відповідно до копій платіжних доручень від 14 травня 2021 року № 607 та від 07 травня 2021 року № 614 на суми 559 691,00 грн та 842 929,34 грн відповідно Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області провело безспірне списання коштів з реєстраційного рахунку Департаменту.
7. Тож, на думку позивача, право зворотної вимоги (регресу) виникло у нього з моменту виконання ним зобов`язання щодо відшкодування шкоди, а саме безспірного списання коштів з його реєстраційного рахунку.
8. Департамент наголосив, що поліцейські не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу в лавах Національної поліції України. Порядок проходження служби у Національній поліції України урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Оскільки в цьому випадку шкоди завдано відповідачем не внаслідок неналежного виконання службових (трудових) обов`язків, така обставина є ще однією підставою, з якої до виниклих між сторонами відносин не можна застосовувати норми Кодексу законів про працю України. Крім того, наявність трудових правовідносин не виключає можливість задоволення цього позову про відшкодування шкоди в порядку регресу. Чинне законодавство України не встановлює обмежень щодо матеріальної відповідальності поліцейського за шкоду, нанесену третій особі, а не органу, в якому такий поліцейський проходить службу, тому відповідач зобов`язаний у порядку регресу сплатити на користь Департаменту суму виплаченого відшкодування.
Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
9. Рішенням від 20 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, Приморський районний суд м. Одеси частково задовольнив позов Департаменту.
Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Департаменту грошові кошти у розмірі 467 540,11 грн.
У задоволенні решти вимог позову відмовив. Здійснив розподіл судових витрат.
10. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивував рішення тим, що позивач виконав обов`язок перед третіми особами щодо відшкодування заподіяної шкоди на підставі положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тому отримав право вимоги щодо такого відшкодування в тому самому обсязі, в якому таке право має особа, якій безпосередньо було завдано шкоду.
11. Також суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 був застрахований в Акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія», що підтверджується полісом № АІ/8203493, виданим 08 квітня 2015 року, згідно з яким ліміт відповідальності за завдану життю і здоров`ю шкоду становить 100 000,00 грн, а за заподіяну майнову шкоду - 50 000,00 грн, франшиза - 1 000,00 грн.
12. Додатково суди першої та апеляційної інстанцій врахували майновий стан винної особи та той факт що ОСОБА_1 утримує двох дітей, а тому вважали, що повне відшкодування грошових коштів у сумі 1 402 620,34 грн суперечило б принципам розумності та справедливості і таке рішення поклало б на ОСОБА_1 надмірний тягар, тому зменшили суму відшкодування до 467 540,11 грн, тобто 30 % суми, яка заявлена до стягнення позивачем, відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України від 03 жовтня 2019 року № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
13. Суди виснували, що доводи відповідача щодо передачі частини агрегатів автомобіля «Porsche Cayenne», реєстраційний номер НОМЕР_2 , є неспроможними, оскільки матеріали справи не містять доказів передачі Департаменту залишків цього автомобіля ОСОБА_2 на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
14. Суди встановили, що 18 грудня 2015 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням інспектора роти № 2 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у м. Одесі ДПП ОСОБА_1 та автомобіля марки «Porsche Cayenne», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
15. Унаслідок зіткнення ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження, а автомобіль марки «Porsche Cayenne» зазнав механічних пошкоджень. Дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія автомобіля марки «Toyota Prius» ОСОБА_1 .
16. Ухвалою від 15 серпня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси звільнив ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, визначеної частиною першою статті 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Суд закрив кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016160000000163 від 10 березня 2016 року, відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, визначеного частиною першою статті 286 КК України.
17. Рішенням від 26 червня 2020 року у справі № 522/15269/19 Приморський районний суд м. Одеси частково задовольнив позов ОСОБА_2 . Суд стягнув із Департаменту на користь ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди грошові кошти в розмірі 1 402 620,34 грн та на відшкодування моральної шкоди - 180 000,00 грн. Здійснив розподіл судових витрат.
18. Постановою від 18 лютого 2021 року Одеський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу Департаменту, змінив рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року в частині стягнення відшкодування майнової та моральної шкоди. Суд доповнив резолютивну частину рішення абзацом третім щодо зобов`язання ОСОБА_2 після отримання повного відшкодування майнової шкоди передати Департаменту пошкоджені та замінені запчастини автомобіля «Porsche Cayenne», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Стягнув з Департаменту на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн. В іншій частині рішення залишив без змін.
19. Ухвалою від 01 червня 2022 року у справі № 522/15269/19 Верховний Суд закрив касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року.
20. Згідно з платіжними дорученнями від 14 травня 2021 року № 607 та від 17 травня 2021 року № 614 із Департаменту стягнуто на підставі виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2020 року № 522/15269/19 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі відповідно 559 691,00 грн та 842 929,34 грн.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
21. Департамент 02 березня 2025 року з використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким вимоги позову задовольнити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
22. Заявник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження судових рішень визначив те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 760/15085/18, за змістом яких якщо на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди відповідач перебував у трудових відносинах із позивачем, то на нього покладається обов`язок щодо відшкодування завданої майнової шкоди позивачу за вчинення кримінального правопорушення, вина у вчиненні якого встановлена вироком суду.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
23. Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
24. Ухвалою від 15 квітня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту, а ухвалою від 27 травня 2026 року призначив цю справу до судового розгляду.
25. Ухвалою від 03 червня 2026 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403 ЦПК України передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку шляхом конкретизації, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц та від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18.
Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
26. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду керувалася тим, що у цій справі виникло питання щодо юрисдикції в питаннях відшкодування шкоди, завданої іншою особою, за правом зворотної вимоги (регресу).
27. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
28. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
29. Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
30. Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина перша статті 59 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію»).
31. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що Велика Палата Верховного Суду послідовно висловлювала свою правову позицію щодо юрисдикції спорів про відшкодування шкоди державі, яка спричинена особою, що перебуває на посаді державної / публічної служби під час здійснення нею встановлених повноважень.
32. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної / публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових / посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди / збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у межах цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість визначена лише в адміністративному процесі.
33. Такі висновки сформовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18.
34. Втім, колегія суддів просила врахувати, що, на відміну від справ, де предметом позову було відшкодування шкоди, спричиненої особою, яка перебуває на посаді державної / публічної служби, безпосередньо суб`єкту владних повноважень, предметом спору у цій справі є відшкодування шкоди, спричиненої особою під час виконання службових повноважень, а саме сплачених грошових коштів за правом зворотної вимоги (регресу).
35. За змістом частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
36. Тож колегія суддів ствердила, що предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування заподіяної шкоди в порядку регресу, оскільки питання правомірності дій відповідача вже вирішено судовими рішеннями у справі № 522/15269/19.
37. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що Велика Палата Верховного Суду вже робила висновок щодо відшкодування шкоди, спричиненої особою під час виконання службових повноважень, а саме сплачених грошових коштів за правом зворотної вимоги (регресу), у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 200/22363/16-а, за змістом якого:
«Пунктом 7 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, визначено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України. Отже, відшкодування військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними в порядку регресу шкоди військовій частині відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду. При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін».
38. Водночас колегія суддів зазначила, що ухвалення постанов Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 11-892апп18, від 12 грудня 2018 року у справі № 14-481цс18, від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18, в яких наявний загальний висновок щодо адміністративної юрисдикції спорів про відшкодування шкоди, спричиненої особою під час виконання публічних повноважень, призвело до правової невизначеності щодо юрисдикції спорів про відшкодування в порядку регресу шкоди, спричиненої особою під час виконання публічних повноважень.
39. Так, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 29 квітня 2026 року у справі № 334/8491/24 за позовом про відшкодування майнової шкоди у порядку зворотної вимоги (регресу) з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а,виснував, що предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування заподіяної незаконним звільненням шкоди в порядку регресу і така справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
40. Аналогічні висновки містяться в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі № 953/6366/23, від 20 вересня 2023 року у справі № 490/2518/22, від 07 червня 2023 року у справі № 760/1270/20.
41. Натомість колегія суддів звернула увагу, що в постанові від 14 березня 2025 року у справі № 240/33695/23, предметом спору у якій було лише стягнення шкоди в порядку регресу, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив: 
«Практика Верховного Суду щодо юрисдикції спорів цієї категорії є усталеною та послідовною і полягає у тому, що у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної / публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових / посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди / збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Отже, подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди / збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди / збитків відбувається після її звільнення з державної служби».
42. З огляду на викладене колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала за потрібне передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для конкретизації висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18, та сформувати висновок про те, що: «зазначений висновок не поширюється на правовідносини відшкодування шкоди особою, яка перебуває на посаді державної / публічної служби, завданої внаслідок виконання нею службових / посадових обов`язків у порядку регресу, оскільки в такому випадку предметом розгляду є лише відшкодування шкоди в порядку регресу».
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
43. Велика Палата Верховного Суду вважає, що справу потрібно повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.
44. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
45. Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
46. У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) визначено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики. 
47. Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
48. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає, щоб у разі остаточного вирішення справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).
49. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди буде потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).
50. У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
51. В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності та в обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», заява № 8269/02, пункт 38).
52. У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив, що: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30, «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким потрібно керуватись; сам ЄСПЛ, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі необхідності може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення у справах «Вілєхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56, та «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).
53. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).
54. Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте, якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).
55. Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.
56. Принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в іншому разі це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.
57. В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIII та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.
58. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45 Закону № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
59. З метою гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання [постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17(пункт 41)].
60. Тож Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього потрібних підстав. Такі підстави мають бути належно мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
61. Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
62. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просила конкретизувати правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, від 13 лютого 2019 року у 
справі № 636/93/14-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18, щодо відшкодування шкоди, спричиненої особою під час виконання службових повноважень, а саме сплачених грошових коштів за правом зворотної вимоги (регресу), та виснувати, що «зазначений висновок не поширюється на правовідносини відшкодування шкоди особою, яка перебуває на посаді державної / публічної служби, завданої внаслідок виконання нею службових / посадових обов`язків у порядку регресу, оскільки в такому випадку предметом розгляду є лише відшкодування шкоди в порядку регресу».
63. Відповідно до пунктів 25-27, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 для цілей застосування приписів процесуальних законів подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
64. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
65. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, потрібним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.
66. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
67. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що правовідносини у справах № 818/1688/16, № 734/3102/16-ц, № 636/93/14-ц, № 813/1045/18 та у справі, що переглядається, не є подібними, оскільки правове питання, яке вирішувалося у справах № 818/1688/16, № 734/3102/16-ц, № 636/93/14-ц, № 813/1045/18, стосувалося відшкодування шкоди, спричиненої особою, яка перебуває на посаді державної / публічної служби, безпосередньо суб`єкту владних повноважень.
68. Натомість у справі, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, правове питання стосується відшкодування шкоди, яка спричинена особою під час виконання службових повноважень, за правом зворотної вимоги (регресу), тобто в порядку застосування статті 1191 ЦК України.
69. Тож немає правових підстав для здійснення конкретизації висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18, оскільки Велика Палата Верховного Суду в цих постановах не робила та й не могла зробити висновок щодо порядку застосування статті 1191 ЦК України, а саме щодо відшкодування заподіяної шкоди за правом зворотної вимоги (регресу), адже таке питання в згаданих справах не порушувалося.
70. Водночас Велика Палата Верховного Суду зауважує, що вона вже формулювала власну позицію з приводу розв`язання правового питання, порушеного колегією суддів. Так, у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 200/22363/16-а Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір про відшкодування шкоди в порядку регресу підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства.
71. Питання про конкретизацію або відступ від цього висновку колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не порушує в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
72. Сама лише незгода з позицією Великої Палати Верховного Суду не є підставою для передачі справи до розгляду згідно із частиною четвертою статті 403 ЦПК України.
73. Також колегія суддів не порушує питання відступу від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зроблених у постанові від 14 березня 2025 року у справі № 240/33695/23.
74. Натомість, якщо колегія суддів вважає, що у судовій практиці існують певні суперечності, то потрібно враховувати ієрархію висновків Верховного Суду, відповідно до якої правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, мають вищий пріоритет під час вирішення спорів у подібних правовідносинах.
75. Велика Палата Верховного Суду наголошує на неодмінності дотримання принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність правозастосування та сприяє довірі суспільства до судової влади. Відступ від сформованої правової позиції можливий лише за умов, коли існують обґрунтовані підстави, що свідчать про її невідповідність сучасним реаліям чи змінам у правовому регулюванні.
76. Отже, без з`ясування вагомих причин, що об`єктивно виправдовують потребу у зміні підходу до тлумачення або застосування норм права, правові висновки Верховного Суду повинні залишатися незмінними. Це відповідає загальній концепції правовладдя (верховенства права) та забезпечує стабільність судової практики.
77. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що колегія суддів недостатньо обґрунтувала підстави передачі справи для конкретизації правового висновку, зробленого у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц та від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18.
78. Крім того, в ухвалі про передачу цієї справи колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду фактично порушила перед Великою Палатою Верховного Суду питання щодо визначення предметної юрисдикції. З огляду на це наявність або відсутність підстав для розгляду Великою Палатою цієї справи має визначатись з урахуванням вимог частини шостої статті 403 ЦПК України.
79. Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
80. Справа з питань юрисдикції може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду лише якщо немає всіх трьох указаних у цій частині статті 403 ЦПК України випадків. Якщо ж наявний хоча б один з них, справа не підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
81. З аналізу статті 403 ЦПК України можна дійти висновку, що положення частини шостої цієї статті визначені законодавцем як спеціальна норма, яка регламентує порядок вирішення проблемних питань правозастосування щодо предметної чи суб`єктної юрисдикції.
82. У зв`язку із цим у разі виникнення у справі питання порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції Велика Палата Верховного Суду визначає підстави для передачі справи на її розгляд виходячи з приписів саме частини шостої статті 403 ЦПК України. 
83. Отже, у разі якщо колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала за потрібне передати справу для вирішення Великою Палатою Верховного Суду питання предметної юрисдикції справи, вона мала передати її для розгляду саме з підстави, передбаченої частиною шостою статті 403 ЦПК України, зазначивши в ухвалі про передачу належне і достатнє обґрунтування такої підстави.
84. Аналогічний підхід Велика Палата Верховного Суду застосувала в ухвалах від 29 травня 2024 року у справі № 914/2039/23, від 19 червня 2024 року у справі № 904/2083/23, від 18 грудня 2024 року у справі № 904/2032/16 (906/1912/23) та від 04 червня 2025 року у справі № 925/511/24.
Загальні висновки
85. Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
86. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.
Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу № 522/17446/21 за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування сплачених грошових коштів за правом зворотної вимоги (регресу) за касаційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року - повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. О. Погрібний

Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур

О. В. Білоконь Н. М. Мартинюк

О. Л. Булейко К. М. Пільков

О. А. Губська Н. С. Стефанів

А. А. Ємець Т. Г. Стрелець

С. І. Кравченко О. В. Ступак

О. В. Кривенда М. Ю. Тітов

В. Ю. Уркевич