ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2026 року | справа № 380/24541/25
Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Гулкевич І.З. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “СПЕШЛТЕХ” до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,- 

встановив:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “СПЕШЛТЕХ” до Головного управління ДПС у Львівській області, в якій просить суд :
визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 23.10.2025 №49053/13-01-07-09.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказ про проведення перевірки №5598-ПП від 03.10.2025 містить лише формальне посилання на п.п. 80.2.2 ПК України. У ньому не зазначено, яка саме інформація стала підставою для перевірки та від якого органу вона надійшла, що суперечить сталій практиці Верховного Суду. Відповідно до правової позиції Верховного Суду (справа №460/2663/22), істотні порушення при призначенні перевірки є самостійною підставою для скасування прийнятого за її результатами рішення. За наявності визначеного наказом 10-денного строку перевірки, інспектори вимагали надати документи протягом 44 хвилин і завершили перевірку за 1 годину 34 хвилини, позбавивши Позивача законного права на пред`явлення документів. Акт перевірки від 05.10.2025 №45943/13/05/07-09/45459088 не надсилався позивачу, а спірне податкове повідомлення-рішення було прийняте до спливу встановленого законом строку на подання заперечень, без забезпечення права Позивача на розгляд його аргументів та додаткових документів. Твердження Відповідача про те, що Позивач не провів через ПРРО та не видав чек на покупку мобільного телефону та блоку живлення є безпідставними, оскільки розрахункова операція була проведена в належному фіскальному режимі, а покупцю видано фіскальний чек № CqgVuW7aJws на суму 31 798,20 грн. Докази контрольної закупки чи неотримання чека в матеріалах справи відсутні. Усі описані в акті товари є повністю облікованими та мають легальне походження. Вони відображені в накладних на внутрішнє переміщення (№63/66, №63/66-1) та митних деклараціях. Чинне законодавство не вимагає зберігання оригіналів первинних документів безпосередньо в кожній торговій точці. Вважає, що податкове повідомлення-рішення відповідачем прийняте безпідставно, тому просить суд його скасувати.
Ухвалою суду від 24.12.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Представниця відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечує повністю. Зазначила, що відповідно до пп. 80.2.2 п. 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни є: наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює. Вказана правова норма містить лише одну фактичну підставу для перевірки. Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним. Підставою для призначення відповідачем фактичної перевірки у позивача був лист ДПС України 03.07.2024 №19312/7/99-00-07-04-02-07 та лист від 28.03.2025 №8473/7/99-00-07-03-02-07. Стаття 82.3 ПК України встановлює лише граничний (максимальний) строк проведення перевірки – 10 діб. Мінімальної тривалості ПК України не встановлено. Тобто законодавець не зобов`язує посадових осіб контролюючого органу перебувати на об`єкті платника податків упродовж 10 діб, якщо обставини, що є предметом перевірки, можуть бути встановлені та зафіксовані у коротший строк. Акт фактичної перевірки від 05.10.2025 №45943 вручено продавцю ОСОБА_1 . Оскільки чинне законодавство визначає особу, що здійснює розрахункові операції, належним суб`єктом для взаємодії під час фактичної перевірки, обов`язок контролюючого органу щодо вручення акта вважається виконаним у повному обсязі та у спосіб передбачений законом.
По суті встановлених порушень наголошує, що перевіркою встановлено порушення вимог п.1,2 ст. 3 Закону №265, а саме не проведення через ПРРО та невидача відповідного розрахункового документа на покупку мобільного телефона, блоку живлення на суму 31798,20 грн. Під час перевірки було проведено контрольно розрахункову операцію без застосування реєстратора розрахункових операцій (ПРРО, розрахункової книжки), а саме придбано Apple 14 PRO 512 Silver, блок живлення на загальну суму 31798,20 грн. Також під час перевірки посадовими особами контролюючого органу витребувано у продавця ОСОБА_1 та отримано Х-звіт, з якого вбачається, що з моменту відкриття зміни через ПРРО не було проведено жодної операції продажу товарів, залишок у касі 41326,10 грн. Чек №CqgVuW7aJws на суму 31 798,20 грн був вибитий продавцем лише о 14:59 під тиском перевірки, після чого о 15:01 здійснено повернення коштів. Також відповідач вказав, що на момент початку перевірки у місці торгівлі були відсутні будь-які документи, що підтверджують облік товару, що є порушенням ст. 20 Закону № 265/95-ВР. Отже, на думку відповідача, висновки про порушення позивачем п.1,2,12 ст. 3 Закону №265 є обґрунтованими, оскільки докази і обґрунтування, наведені позивачем у позовній заяві, не спростовують висновки акта перевірки від 05.10.2025 №45943/13/05/07-09/45459088 та не підтверджують неправомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення від 23.10.2025 №49053/13-01-07-09.
У відповіді на відзив та в поясненнях, поданих у справі, позивач підтримав заявлені вимоги та додатково зазначив, що долучений відповідачем лист ДПС України від 03.07.2024 №19312/7/99-00-07-04-02-07 та лист від 28.03.2025 №8473/7/99-00-07-03-02-07 не містить жодної вказівки на можливі порушення саме магазину “Ябко”, в якому здійснює діяльність позивач, є внутрішнім документом у межах інформаційної взаємодії органів Державної податкової служби, не є інформацією від державних органів або органів місцевого самоврядування. Стосовно виявлених порушень зазначив, що Товариство веде облік товарних запасів та має усі необхідні та належні документи, що підтверджують походження вказаних товарів. Податковий орган не зафіксував належним чином факт ненадання документів, акт про відмову в наданні документів у порядку пункту 85.6 статті 85 Податкового кодексу України не складався; вимога про проведення інвентаризації (зняття залишків) платнику не вручалася, факт реалізації необлікованого товару не підтверджено жодними доказами. Розрахункова операція була проведена через ПРРО у фіскальному режимі роботи, а покупцю в момент розрахунку видано фіскальний чек №CqgVuW7aJws. Посилання відповідача на те, що фіскалізація операції відбулася після зняття Х-звіту, не становить змісту порушення, передбаченого ст. 17 Закону, оскільки сам факт продажу був фіскалізований, розрахунковий документ видано, а доказів не проведення операції або невидачі чека контролюючим органом не надано. 
У додаткових поясненнях відповідач підтримав доводи відзиву, та зазначив, що акт перевірки від 05.10.2025 зафіксував порушення п.12 ст.3 Закону №265/95 - незабезпечення ведення обліку товарних запасів. З 01.01.2022 суб`єкт господарювання зобов`язаний надати документи, що підтверджують облік та походження товарів, саме на початок проведення перевірки, а не протягом чи після її завершення. Ненадання документів на початок перевірки є самостійною підставою для штрафу за ст.20 Закону №265 (посилання на постанови ВС у справах №420/12275/22 та №300/2879/22). Документи не були надані ні на початок, ні під час перевірки, ні до дати прийняття ППР. Посилання Позивача на постанову ВС від 29.09.2025 у справі №380/12025/24 є нерелевантними: накладна на внутрішнє переміщення лише фіксує рух товару в межах підприємства, але не замінює первинні документи та не звільняє від обов`язку ведення обліку за місцем реалізації. У момент передачі товару та отримання коштів розрахункова операція не була проведена через ПРРО, що підтверджується нульовим показником денного Х-звіту. Позивач фактично визнав, що фіскальний чек на суму 31 798,20 грн був сформований уже після зняття Х-звіту й початку перевірки. Створення фіскального чека не нівелює склад правопорушення (ст. 17 Закону № 265), оскільки закон вимагає фіскалізації безпосередньо в момент здійснення розрахунку.
Представником позивача подано додаткові пояснення, в яких зазначив, що лист ДПС України не є наявною та /або отриманою в установленому законодавством порядку інформацією від державних органів або органів місцевого самоврядування. Фактична перевірка тривала 1 год 34 хв, у зв`язку з чим у позивача не було об`єктивної можливості визначити момент початку перевірки, а також, зрозуміти, який строк контролюючий орган вважав достатнім для надання запитуваних документів. Долучені до позовної заяви накладні на внутрішнє переміщення, видаткові накладні, митні декларації є належними документами, що підтверджують облік та походження товару. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення позивачем порушення пунктів 1,2 ст. 3 Закону №265 щодо непроведення розрахункової операції та невидачі розрахункового документа встановленої форми та змісту.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю “СПЕШЛТЕХ” зареєстроване як юридична особа, за адресою: 79000, м. Львів, вул. Данилишина, 6, офіс 206; код ЄДРПОУ 45459088.
Основним видом економічної діяльності позивача є: 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; Інші: 46.18 Діяльність посередників, що спеціалізуються в торгівлі іншими товарами; 46.51 Оптова торгівля комп`ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпеченням; 46.52 Оптова торгівля електронним і телекомунікаційним устаткуванням, деталями до нього; 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 62.09 Інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем; 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 73.20 Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки; 47.42 Роздрібна торгівля телекомунікаційним устаткуванням у спеціалізованих магазинах; 47.79 Роздрібна торгівля уживаними товарами в магазинах; 73.11 Рекламні агентства.
Позивач здійснює господарську діяльність з роздрібної торгівлі, зокрема, в магазині “Ябко” за адресою: м. Самбір, вул. Валова, 54.
ГУ ДПС у Львівській області підставі наказу №5598-ПП від 03.10.2025 “Про проведення фактичної перевірки” та направлень на перевірку №10730 від 03.10.2025, №10729 від 03.10.2025, №10728 від 03.10.2025, виданих Головним управлінням ДПС у Львівській області, було проведено 05.10.2025 з 14 год 46 хв до 16 год 20 хв фактичну перевірку ТОВ “Спешлтех” в магазині “Ябко” за адресою: м. Самбір, вул. Валова, 54.
Мета перевірки: дотримання порядку проведення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі свідоцтв про державну реєстрацію, виробництва та обігу підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору.
Підстава: ст. 20, підпунктів 80.2.2 пункту 80.2 ст. 80 ПК України.
Перевірка проведена у присутності продавця ОСОБА_1 .
За результатами перевірки складено акт (довідку) фактичної перевірки № 45943/13/05/07-09/45459088 від 05.10.2025.
Відповідно до висновків акту (довідки) фактичної перевірки встановлено порушення позивачем вимог п. 1, 2, 12 ст. 3 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” від 06 липня 1995 року №265/95-ВР (далі Закон - № 265/95-ВР) непроведення через ПРРО та невидача відповідного розрахункового документу на покупку мобільного телефона, блоку живлення на суму 31 798,20 грн та на письмову вимогу інспекторів не представлено прихідні накладні на товар, який знаходиться в реалізації згідно додатку №3.
На підставі Акту перевірки ГУ ДПС у Львівській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.10.2025 №45943/13/05/07-09/45459088, яким до ТОВ “СПЕШЛТЕХ” застосовано штрафні санкції на загальну суму 304 007,30 грн.
Не погоджуючись з вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч.1 ст.2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим Кодексом України (далі - ПК України).
Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (підпункти 21.1.1, 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 ПК України).
Одним з видів податкового контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавств відповідно до статті 75 ПК України є право контролюючих органів на проведення камеральної, документальних (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичної перевірки.
Такі перевірки мають свої особливості щодо сфери правового регулювання, підстав для їх призначення, проведення, оформлення результатів та прийнятих за її наслідками рішень.
Так, підпунктом 75.1.3. пунктом 75.1 статті 75 ПК України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Порядок проведення фактичної перевірки визначений статтею 80 ПК України.
На відміну від всіх інших передбачених законом перевірок фактична перевірка здійснюється без будь-якого попередження платника податку (особи) відповідно до пункту 80.1 статті 80 ПК України.
Водночас, попри відсутність необхідності попередження платника про проведення фактичної перевірки закон встановлює підставі та обов`язкові умови (обставини), що є необхідною передумовою для її здійснення. Перелік підстав, які зумовлюють проведення фактичної перевірки, окреслений у відповідних підпунктах пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Суд звертає увагу на правове формулювання пункту 80.2 статті 80 ПК України, контекст якої передбачає (встановлює) можливість проведення перевірки, як за наявності виключно (хоча б) однієї підстави, вказаної в цій нормі, так і за наявності одночасно декількох таких підстав у їх сукупності, що є мірою достатності для виникнення у контролюючого органу права на призначення перевірки. Водночас запроваджене законодавцем правове регулювання у цій нормі зумовлює і певні особливості її застосування контролюючим органом, оскільки абзацом третім пункту 81.1 статті 81 ПК України закріплені обов`язкові вимоги до змісту наказу про призначення перевірки, зокрема, необхідність відображення у ньому підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом.
У цій справі в основу проведення фактичної перевірки платника податків відповідачем покладено підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України (правова підстава).
За приписами підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Отже, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює.
Відповідно, саме наявність та/або отримання інформації є тією фактичною підставою для прийняття рішення про призначення фактичної перевірки, яке оформлюється у формі наказу і надає право контролюючому органу на його реалізацію шляхом проведення перевірки, за наслідками якої контролюючий орган має повноваження на прийняття відповідного рішення.
Підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України містить перелік сфер об`єктів податкового контрою, інформація про можливі порушення в яких має бути перевірена на предмет її підтвердження/спростування, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Застосована законодавцем у цій нормі конструкція щодо наявної/отриманої інформації “яка свідчить про можливі порушення” дає підстави для висновку, що вона має вказувати саме на можливі порушення платником податків законодавства у визначеній сфері, тобто ті ймовірні, засновані на обґрунтованих припущеннях, порушення, які підлягають перевірці на підставі цієї інформації.
Водночас аналіз абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України не дає підстав для висновку, що в наказі про проведення перевірки в обов`язковому порядку має бути зазначено конкретну норму податкового або іншого законодавства, контроль за якими покладено на контролюючи органи, яка порушується платником.
Аналіз підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України дає підстави для висновку, що в ньому достатньою мірою розкривається як правова, так і фактична підстави для призначення фактичної перевірки, а саме наявність/отримання інформації від визначеного кола суб`єктів щодо можливого допущеного порушення податкової дисципліни у сферах здійснення платниками податків розрахункових операцій, наявності чи відсутності відповідних дозвільних документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Саме шляхом призначення і проведення фактичної перевірки контролюючий орган має з`ясувати питання дотримання суб`єктом господарювання податкової дисципліни у сфері, про можливі порушення у якій контролюючий орган отримав інформацію. Іншими словами, наявність/отримання інформації ще не свідчить про наявність підстав для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, натомість, є підставою для здійснення податкового контролю задля перевірки отриманої/наявної інформації. Такий податковий контроль здійснюється шляхом прийняття рішення про проведення перевірки у формі наказу, вимоги до оформлення якого не передбачають обов`язку в повному обсязі розкрити в наказі на призначення перевірки зміст інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства. Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки.
Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23.
Верховний Суд у постанові від 19.02.2025 у справі №280/2619/24 виснував, що наявність листа Державної податкової служби України про ймовірні порушення, є достатньою підставою, в розумінні підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, для призначення та проведення фактичних перевірок.
Застосовуючи такі висновки до спірних правовідносин, суд перевіряючи питання наявності обґрунтованої підстави для проведення перевірки на підставі підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, виходить з того, що підстави для призначення перевірки було:
“з метою здійснення контролю за дотриманням порядку проведення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі свідоцтв про державну реєстрацію, виробництва та обігу підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору”.
Суд зазначає, що передумовою для прийняття ГУ ДПС у Львівській області рішення про проведення фактичної перевірки позивача на підставі пп. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК України був листи ДПС України від 03.07.2024 №19312/7/99-00-07-04-02-07, 28.03.2025 №8473/7/99-00-07-03-02-07, розпорядження ГУ ДПС у Львівській області від 03.10.2025, відповідно до яких за результатами проведеного аналізу проведення розрахунків за товари в торговельній мережі під торговою маркою “Ябко” встановлено ймовірні порушення вимог чинного законодавства щодо застосування РРО/ПРРО, ведення облiку товарних запасiв, здiйснення розрахункiв в iноземнiй валютi та використаннi працi неоформлених найманих працівників, тобто ті ймовірні, засновані на обґрунтованих припущеннях порушення, які підлягають перевірці на підставі цієї інформації та отримана саме від державного органу та відповідно давала підстави для призначення та проведення фактичної перевірки позивача.
Відтак, доводи позивача про відсутність правових підстав для проведення фактичної перевірки є безпідставними.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наявні достатні докази на підтвердження наявності підстав для призначення фактичної перевірки позивача.
Щодо твердження позивача про те, що податковим органом безпідставно скорочено строки проведення фактичної перевірки та обмежено строки для надання документів під час фактичної перевірки, скоротивши їх з передбачених законом 10 діб до менш ніж 1 години, що суперечить нормам ПК України, то суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 82.3 статті 82 Податкового кодексу України тривалість фактичної перевірки не повинна перевищувати 10 діб, із можливістю продовжити тривалість її проведення не більш як на 5 діб за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу. Аналіз вказаної норми свідчить, що законодавець встановив виключно граничну (максимальну) межу тривалості фактичної перевірки, яка не може перевищувати 10 діб. Мінімальний строк перебування посадових осіб за місцем проведення фактичної перевірки нормами ПК України не передбачено. Тобто законодавець не зобов`язує посадових осіб контролюючого органу перебувати на об`єкті платника податків упродовж 10 діб, якщо обставини, що є предметом перевірки, можуть бути встановлені та зафіксовані у коротший строк.
Щодо ненадіслання позивачу акта фактичної перевірки у визначені законодавством строки, то суд зазначає про таке.
Статтею 86 ПК України регламентовано порядок оформлення результатів перевірок, у тому числі порядок складання, підписання, реєстрації відповідного акта фактичної перевірки.
Акт перевірки є документом, який підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати (пункт 86.1 статті 86 ПК України).
Відповідно до пункту 17.1.6 ПК України, платник податків має право бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, та за власною ініціативою пояснення з питань, що не запитувалися контролюючим органом, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому Кодексом.
Згідно з абзацами першим і другим пункту 86.5 статті 86 ПК України, акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).
Підписання акта (довідки) таких перевірок особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та/або його представниками та посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, здійснюється за місцем проведення перевірки або у приміщенні контролюючого органу.
У разі якщо платник податків (його відокремлені підрозділи) здійснює свою діяльність не за основним місцем обліку платника податків, територіальний орган ДПС, який проводив фактичну перевірку, у день реєстрації акта (довідки) в цьому органі направляє системою електронного документообігу його електронну копію та копію інших матеріалів перевірки до територіального органу ДПС за основним місцем обліку платника податків, та не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації акта (довідки) направляє акт (довідку) і відповідні матеріали у паперовій формі (абзац другий підпункту 1.6.3.4 підпункту 1.6.3 пункту 1.6 розділу І Методичних рекомендацій № 470).
Так, факт ознайомлення та отримання копії Акта фактичної перевірки від 05.10.2025 №45943 підтверджуються підписом представника ТОВ “СПЕШЛТЕХ” продавця Мрочко Ю.Ю. в акті (п. 4.5 Акта фактичної перевірки від 05.10.2025 №45943). Оскільки чинне законодавство визначає особу, що здійснює розрахункові операції, належним суб`єктом для взаємодії під час фактичної перевірки, обов`язок контролюючого органу щодо вручення акта вважається виконаним у повному обсязі та у спосіб, передбачений законом. 
Щодо порушення ст.3 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” від 06 липня 1995 року №265/95-ВР, у зв`язку з чим винесене оскаржуване податкове повідомлення-рішення Головного управлінням ДПС у Львівській області від 23.10.2025 №49053/13-01-07-09, то суд зазначає наступне.
Пунктом 1 та 2 ст.3 Закону №265/95-ВР передбачено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу, зокрема, зобов`язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок;
надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти).
Згідно з п. 1 ст. 17 Закону № 265/95-ВР за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах: у разі встановлення в ході перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг) або неповну суму розрахунку при організації та проведенні азартних ігор; непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невидача (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання:
100 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше;
150 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення.
Відповідно до Акту перевірки від 05.10.2025 №45943 (пп. 2.2.12) посадовими особами контролюючого органу була проведена контрольна розрахункова операція без застосування реєстратора розрахункових операцій (ПРРО, розрахункової книжки), а саме придбано телефон “Apple 14 PRO 512 Silver”, блок живлення на загальну суму 31 798,20 грн. Не надано розрахунковий документ встановленої форми та змісту (пп.2.2.13).
Матеріалами справи, зокрема даними витребуваного о 14:46 денного Х-звіту, підтверджено, що на момент початку перевірки операція з продажу телефону та блоку живлення не була зареєстрована в ПРРО (виторг становив 0,00 грн при фактичній наявності готівки). 
Фіскальний чек №CqgVuW7aJws був сформований позивачем лише о 14:59 — тобто після початку перевірки та виявлення правопорушення. Зазначене свідчить про реєстрацію операції із запізненням з метою приховування провини. Факт проведення контрольної розрахункової операції та повернення товару підтверджено фіскальним видатковим чеком на повернення №y9dRBqA_pWc від 05.10.2025 (о 15:01). 
Відтак, факт порушення п. 1, 2 ст. 3 Закону № 265 є доведеним.
Щодо доводів відповідача про наявність порушень п.12 ст.3 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” від 06 липня 1995 року №265/95-ВР, то суд зазначає наступне.
Пункт 12 ст.3 Закону №265/95-ВР зобов`язує суб`єктів господарювання (як юридичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців (за виключенням перелічених в другому абзаці цієї норми осіб, до яких позивач не відноситься)) вести облік товарних запасів і у разі проведення перевірки надати документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження тих товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
При цьому, суб`єкт господарювання був зобов`язаний надати такі документи на початок проведення перевірки, а після цієї дати такий обов`язок має бути виконаним саме під час проведення.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 11.01.2024 у справі № 420/12275/22, від 27.08.2024 у справі №300/2879/22 від 30.09.2025 у справі № 520/22949/24, від 19.05.2026 у справі №380/14185/24.
Згідно зі ст. 20 Закону №265/95-ВР до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).
За змістом наведеної норми суб`єкт господарювання несе відповідальність за (окремо або в сукупності): 1) здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку; 2) ненадання під час перевірки документів, які підтверджують саме облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Таким чином, ненадання на початок проведення перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться в місці продажу (господарському об`єкті), є самостійною підставою для застосування штрафної санкції на підставі ст.20 Закону № 265/95-ВР.
Разом з тим, ведення бухгалтерського обліку, який є підставою для податкового обліку, регламентується Законом України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.1999 №996-XIV (зі змінами та доповненнями).
Статтею 9 Закону №996 встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Враховуючи норми статті 9 Закону №996, будь-який документ щодо ідентифікованого товару має силу первинного документу лише в разі фактичного здійснення господарської операції, що в свою чергу має підтверджуватися, в тому числі, реальним джерелом походження (виробництва) певного товару в обсязі, зазначеному у первинному документі та податковій накладній.
Статтею 4 Закону №996 визначено, що одним з основних принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання суттєвості над формою – операції враховуються у відповідності з їх суттєвості, а не тільки виходячи із юридичної форми. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно пунктом 2 статті 3 Закону №996 - фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Завданням обліку товару є забезпечення достовірності даних з надходження та відпуску товару. Не облікований товар, або його нестача розраховуються як різниця між залишками запасів (товарно-матеріальних цінностей), визначених на підставі документів бухгалтерського обліку, та фактичними залишками запасів (товарно-матеріальних цінностей), виявленими під час перевірки. Крім того, вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.
Таким чином, суб`єкт господарювання зобов`язаний вести облік товарних запасів за місцем їх реалізації та здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.
Пунктом 85.2. ст.85 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Відповідно до п. 85.4 ст. 85 Податкового кодексу України при проведенні перевірок посадові особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Отже, на початок фактичної перевірки особа, яка проводила розрахункові операції була зобов`язана надати фахівцям податкового органу Форму обліку, яка ведеться в магазині, та первинні документи на товари, які знаходяться на початок перевірки в магазині на реалізації.
Проте ні на початок проведення перевірки, ні під час її проведення, ні до дати прийняття податкового повідомлення-рішення такі документи не надані, про об`єктивні причини неможливості їх надання до перевірки позивач не повідомив. Відсутність накладних на товар є перешкодою для їх порівняння із записами в Формі обліку такого товару, якби така форма була надана. Отже, відсутність документів на походження товару підтверджують неможливість їх обліку належним чином
Слід зазначити, що 01 серпня 2020 року набрав чинності Закон України від 20 вересня 2019 року №128-ІХ “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” та інших законів України щодо детінізації розрахунків у сфері торгівлі та послуг”, яким стаття 20 Закону №265/95-ВР викладена у новій редакції, де відповідальність суб`єктів господарювання передбачена не тільки за реалізацію необлікованих товарів, а і за ненадання документів, які підтверджують облік товарів. 
Тобто, ненадання під час проведення перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу, визначено самостійною підставою для застосування штрафної санкції. При цьому зазначеним Законом було уведено обов`язок суб`єктів господарювання надавати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи, що підтверджують облік та походження товарних запасів. 
Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, якими підтверджується наявність первинних документів в місці продажу товару на початок проведення перевірки.
Подані представником позивача видаткові накладні на придбання товару, накладні на внутрішнє переміщення, суд вважає неналежними доказами, так як такі не надавались під час проведення перевірки.
Суд зазначає, що обов`язок надати контролюючому органу документи, що підтверджують облік та походження товарних запасів, які на момент перевірки знаходились у місці продажу, виник у позивача на початок проведення фактичної перевірки, незалежно від отримання письмового запиту.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 813/3621/17 доводи позивача щодо підтвердження походження та обліку товарів зважаючи на долучені до матеріалів справи первинні документи є необґрунтованими, оскільки такі документи надані вже після проведення контролюючим органом фактичної перевірки. 
Аналогічну правову позицію Верховного Суду зазначено в постанові у справі № 809/886/19 від 04.06.2019 відповідно до якої, на момент здійснення перевірки позивач не надав контролюючому органу доказів ведення обліку товарів, що в свою чергу унеможливило перевірити порядок ведення позивачем обліку товарів, а також здійснення ним продажу лише тих товарів, які відображені в такому обліку.
Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази, якими підтверджується наявність первинних документів в місці продажу товару на початок проведення перевірки. Виходячи з викладеного та враховуючи джерело походження інформації, яку використано контролюючим органом, суд вважає, що висновки фактичної перевірки підтверджені належними та допустимими доказами, що вище виключає підстави для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Посилання представника позивача на рішення судів про скасування податкових повідомлень - рішень суд не бере до уваги, так як такі не відповідають обставинам справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Матеріали справи свідчать, що відповідні положення КАС України відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення були дотримані в повній мірі.
Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наслідками розгляду справи суд констатує, що відповідачем належними і допустимими доказами доведено правомірність прийнятого ним і оскаржуваного позивачем рішення. 
Отже, підсумовуючи наведене вище, суд доходить висновку, що здійснені за наслідками проведеної контролюючим органом фактичної перевірки висновки про порушення позивачем вимог п.1,2,12 ст.3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” є обґрунтованими, а оскаржене податкове повідомлення-рішення відповідає критеріям визначеним в ч. 2 ст. 2 КАС України.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність прийнятого рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати, в тому числі на оплату правової допомоги розподілу не підлягають, оскільки у задоволенні позову відмовлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 73, 74, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя | Гулкевич Ірена Зіновіївна