ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/15513/25  Номер провадження 22-ц/814/3432/26 | Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Обідіної О.І., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання Буйновій О.П., -
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 травня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2025 року ТОВ «Кошельок» звернувся із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 334,38 грн., судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
В обгрунтування позову вказував, що 12.01.2022 року між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір № 3553107091-580538 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до договору відповідачу надано кредит у розмірі 6 150,00 грн. строком на 12 днів з дати його надання. 
Оскільки відповідач належним чином свої зобов`язання не виконав, кошти позивачу не повернув, утворилась заборгованість у розмірі 18 334,38 грн., як підлягає стягненню з відповідача.
Заочним рішенням Подільського районного суду м. Полтави від 30 березня 2026 року позов ТОВ «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» заборгованість за кредитним договором №3553107091-580538 від 12.01.2022 року у розмірі 5 158,00 грн., судові витрати у розмірі 4 173,92 грн., а всього 9 331 грн 92 коп.
В іншій частині вимог – відмовлено.
З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення районного суду в частині стягнення відсотків та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вимог в повному обсязі.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що згідно з умовами кредитного договору ТОВ «Кошельок» надало ОСОБА_1 кредит строком на 12 днів з дати підписання договору по дату зарахування грошових коштів на поточний рахунок кредитодавця (лояльний період). Водночас сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду є відкладальною обставиною в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), що має наслідком подовження строку кредитування, але не більше ніж на 90 днів. Отже сторони визначили строк кредитування як на пільгових умовах, так і на стандартних (базових) умовах, (104 дні) з 24.01.2022 року по 23.04.2022 року. У межах цього строку товариство нарахувало ОСОБА_1 проценти за користування кредитом у розмірі 12184,38 грн процентів, які підлягають стягненню з нього на користь позивача. 
Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про неправильність заявленого позивачем розміру процентів. 
Крім того, суд безпідставно зменшив розмір витрат товариства на професійну правничу допомогу, який є співмірним із складністю справи та наданих адвокатом послуг. Просило також вирішити питання стягнення втрат на правничу допомогу та судовий збір у суді апеляційної інстанції.
Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. 
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.01.2022 року між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір № 3553107091-580538 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.
Кредитний договір разом із правилами надання кредитів складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та за якими позичальник був попередньо ознайомлений.
Згідно п. 1.1. Кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 6150,00 грн. на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором.
Згідно п. 2.1. Кредит надається строком на 12 днів («лояльний період»).
Згідно п. 1.3.2. Проценти за користування кредитом 13 грн., які нараховуються за ставкою 0.01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
З матеріалів справи вбачається, що договір укладений в електронній формі.
Задовольняючи частково позов районний суд виходив з того, відповідач не виконав зобов`язання за кредитним договором, а тому з нього на користь ТОВ «Кошельок» слід стягнути вказану заборгованість. Проценти за кредитом підлягають нарахуванню у межах строку кредитування (12 днів) за базовою процентною ставкою (2,2% на добу). Матеріали справи не містять доказів щодо пролонгації строку кредитування відповідно до умов кредитного договору, внаслідок чого позов у частині решти процентів є безпідставним. Понесені товариством витрати зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу стягнув пропорційно до задоволених вимог.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком районного суду з огляду на наступне.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В силу частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Із положень частини першої статті 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як передбачено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.
При укладенні будь-якого договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. Зобов`язання має виконуватися належним чином, у тому числі відповідно до умов договору та вимог закону.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Зібрані докази вказують на те, що ТОВ «Кошельок» і ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір, у якому вони досягли згоди з усіх істотних умов, а саме щодо розміру кредиту, порядку його надання та повернення, строку кредитування, порядку нарахування та сплати процентів, прав і обов`язків сторін, відповідальності за порушення умов договору тощо.
На виконання умов кредитного договору ТОВ «Кошельок» надало грошові кошти (6150 грн) відповідачу, проте останній не повернув кредит і не сплатив проценти в установлені кредитним договором строк і розмірі.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за кредитним договором, а тому з нього на користь ТОВ «Кошельок» слід стягнути заборгованість.
Водночас суд неправильно визначив строк кредитування за кредитним договором і розмір стягуваних процентів за цим договором.
Із матеріалів справи слідує, що ТОВ «Кошельок» надало ОСОБА_1 кредит 12.01.2022 року. З 12 січня до 25 січня 2022 року тривав пільговий строк кредитування (лояльний період), під час якого ТОВ «Кошельок» нараховувало проценти за ставкою 0,01% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Оскільки до 25 січня 2022 року ОСОБА_1 не повернув кредит і продовжив користуватися кредитними коштами, то відповідно до умов кредитного договору з 26 січня 2022 року строк кредитування був продовжений (пролонгований) на стандартних (базових) умовах. Указаний строк кредитування закінчився 23 квітня 2022 року (після спливу 90 днів від закінчення лояльного періоду).
Відтак ТОВ «Кошельок» правомірно нарахувало ОСОБА_1 проценти за користування кредитними коштами у розмірі 12184,38 грн. правомірно та саме таку суму процентів слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок».
Висновок суду першої інстанції про тривалість строку кредитування з 12.01.2022 року по 25.01.2022 року (12 днів) не ґрунтується на умовах кредитного договору.
Суд першої інстанції помилкового послався на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12), щодо припинення права кредитора нараховувати передбачені договором проценти після спливу строку кредитування, оскільки у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, кредитор нарахував проценти в межах цього строку.
Враховуючи викладене рішення районного суду в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами сліз змінити збільшивши розмір процентів, який підлягає стягненню з відповідача з 8 грн. до 12184,38 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Суд при визначенні суми відшкодування витрат повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Судом встановлено, що на підтвердження здійснених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції на суму 10000 грн., в суді апеляційної інстанції на суму 4000 грн.
Суд, дослідивши надані, в підтвердження отриманої професійної правничої допомоги, докази, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, враховуючи характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг (який складається в основному із підготовки, складання та подання позовної заяви, а також апеляційної скарги), складність справи, враховує те, що справа про стягнення заборгованості є малозначною справою, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру, доходить до висновку про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 6000 грн. що на думку колегії суддів відповідає критерію розумності, є співрозмірними із складністю виконаної роботи.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено, слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6056 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд-,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" – задовольнити частково.
Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 травня 2026 року, змінити, збільшивши розмірі процентів, який підлягає стягненню з ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» з 8 грн. до 12184,38 грн., а загальну заборгованість за кредитним договором №3553107091-580538 від 12.01.2022 року з 5 158,00 грн до 18334,38 грн.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» судовий збір у розмірі 6056 грн. та витрати на правничу допомогу розмірі 6000 грн. а всього 12056 грн.
В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 08.09.2026 року 

Головуючий суддя : _______________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ____________________ О.І. Обідіна ________________В.П. Пікуль