ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 вересня 2026 року м. Житомир справа № 240/745/25
категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського апеляційного суду про визнання протиправним і скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Житомирського апеляційного суду, в якій позивачка просить суд:
- визнати протиправним і скасувати наказ Житомирського апеляційного суду від 06 січня 2025 року № 10-к у частині встановленого розміру надбавки за вислугу років державної служби керівнику апарату на 2025 рік, а саме у період з 01 січня 2025 року на рівні 30 % місячного посадового окладу;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплачувати керівнику апарату Житомирського апеляційного суду надбавки за вислугу років державної служби з 01 січня 2025 року відповідно до частини першої статті 52 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу" (надалі - Закон № 889-VIII), а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, тобто 50 відсотків посадового окладу.
В обґрунтування позовних вимог позивачка стверджує про безпідставне встановлення оскаржуваним наказом надбавки за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу відповідно до приписів пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону України від 19 листопада 2024 року № 4059-IX "Про Державний бюджет України на 2025 рік" (надалі – Закон № 4059-IX), що, на думку позивачки, не узгоджено зі змістом частини першої статті 52 Закону № 889-VIII. У своїх доводах позивачка покликається на норму частини першої статті 150 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (надалі – Закон № 1402-VIII), у якій, зокрема, визначено, що оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих судів регулюються нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Своєю чергою, у частині першій статті 52 Закону № 889-VIII зазначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу. Позивачка доводить, що оплата праці державних службовців регулюється спеціальним Законом № 889-VIII, зміни до якого (в частині оплати праці) не вносилися, тому приписи Закону № 4059-IX, які по-іншому врегульовують порядок обчислення надбавки за вислугу років, не підлягають застосуванню як такі, що суперечать Конституції України, зокрема принципу верховенства права, установленому статтею 8 Конституції України. Зазначає, що Конституція України не надає Закону № 4059-IX вищої юридичної сили порівняно з іншими законами, а в разі колізії між нормативно-правовими актами рівної юридичної сили застосовується загальноправовий принцип lex specialis derogat generali, згідно з яким перевага надається нормам спеціального закону (у спірних правовідносинах - Закону № 889-VIII).
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
У встановлений судом строк відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, про причини суд не повідомив.
Згідно з частиною сьомою статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Пунктом 2 частини шостої статті 251 КАС України визначено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. За правилами абзацу 2 пункту 5 частини шостої статті 251 КАС України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Аналіз норм Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, у системному зв`язку з положенням пункту 2 частини шостої статті 251 КАС України дає підстави для висновку, що оскільки днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, а сервіс Електронного кабінету ЄСІТС за приписами Положення про ЄСІТС є саме такою адресою, то надсилання процесуальних документів за допомогою підсистем ЄСІТС "Електронний кабінет" та "Електронний суд" є днем вручення судового рішення, за умови отримання відповідного повідомлення про його доставлення (ухвала Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 420/32853/23).
За даними ДСС, ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи від 20 січня 2025 року доставлено в Електронний кабінет Житомирського апеляційного суду 20 січня 2025 року о 18:51 год., про що судом отримано повідомлення 20 січня 2025 року о 19:02 год. Тому ухвала від 20 січня 2025 року про відкриття провадження у цій справі вважається врученою Житомирського апеляційного суду 21 січня 2025 року.
Разом з тим, ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи від 20 січня 2025 року надіслано відповідачу рекомендованим листом 23 січня 2025 року, й рекомендованим повідомленням № 0690286434602 підтверджено вручення відповідачу поштового відправлення 29 січня 2025 року. Тож за правилами пункту 3 частини шостої статті 251 КАС України ця ухвала вважається врученою відповідачу щонайпізніше 29 січня 2025 року.
Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ухвалою суду від 20 січня 2025 року провадження у справі зупинено; ухвалою від 04 червня 2026 року – поновлено.
Розглянувши доводи у позовній заяві, з`ясувавши усі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд, вирішуючи спір у цій справі, виходить з такого.
Суд встановив, що згідно з наказом Житомирського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року № 246-к ОСОБА_1 призначено на посаду керівника апарату Житомирського апеляційного суду з 27 грудня 2018 року й цим же наказом, зокрема, установлено позивачці надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 50 відсотків посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої станом на 27 грудня 2018 року становить 18 років 05 місяців 24 дні.
Наказом Житомирського апеляційного суду від 06 січня 2025 року № 10-к встановлено з 01 січня 2025 року надбавку за вислугу років на державній службі ОСОБА_1 , керівнику апарату Житомирського апеляційного суду, у розмірі 30 % посадового окладу як такій, стаж державної служби якої станом на 01 січня 2025 року становить 24 роки 05 місяців 28 днів.
Наказ видано на підставі пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 4059-IX.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.
Згідно із частиною першою статті 150 Закону № 1402-VIII (тут і надалі – у редакції на час спірних правовідносин) призначення на посади державних службовців, працівників, які виконують функції з обслуговування, оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих, апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, апарату Верховного Суду, секретаріатів Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ДСА України, Служби судової охорони врегульовано нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Згідно із частиною другою статті 50 Закону № 889-VIII (тут і надалі – у редакції на час спірних правовідносин) заробітна плата державного службовця складається, зокрема, з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).
Тож заробітна плата державного службовця має обов`язкову (сталу) складову, яка є фіксованою виплатою та, по суті, основною винагородою за виконання посадових обов`язків, а також факультативну (необов`язкову) складову, яка залежить від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу, є винагородою за ініціативну роботу, своєчасне і якісне виконання завдань, виконання додаткового обсягу завдань.
Надбавка за вислугу років є складовою обов`язкової частини заробітної плати державного службовця та згідно із частиною першою статті 46 Закону № 889-VIII обумовлена досягненням особою певного стажу державної служби. Розмір такої надбавки за приписами частини першої статті 52 Закону № 889-VIII визначається на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Водночас 01 січня 2025 року набрав чинності Закон № 4059-IX, у пункті 11 розділу "Прикінцеві положення" якого законодавець визначив, що у 2025 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, з урахуванням класифікації посад, проведеної у 2024 році, крім державних органів, зазначених у пунктах 16 та 17 цього розділу та частині сьомій статті 50 Закону України "Про державну службу".
Згідно з пунктом 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 4059-IX у 2025 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з: 1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України; 2) варіативної заробітної плати - премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Норми Закону № 889-VIII щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Спірним питанням, що постало на вирішення суду у цій справі, є визначення розміру надбавки за вислугу років на державній службі при колізії, як доводить позивачка, положень Закону № 889-VIII та Закону № 4059-IX (а саме приписів пункту 13 розділу "Прикінцеві положення"), яку слід вирішити, як доводить позивачка, за принципом lex specialis derogat generali, віддаючи перевагу спеціальній нормі, тобто положенням Закону № 889-VIII, на переконання позивачки.
Суд не погоджується з такими доводами позивачки, і у таких висновках виходить з того, що Закон № 4059-IX прийнято пізніше (19 листопада 2024 року з набранням чинності з 01 січня 2025 року) проти Закону № 889-VIII (10 грудня 2015 року з набранням чинності з 01 травня 2016 року), до того ж у цьому Законі визначено, що норми раніше прийнятого Закону № 889-VIII про умови та порядок оплати праці державних службовців застосовуються лише в тій частині, що не суперечить цьому Закону. Тобто норми Закону № 889-VIII щодо оплати праці державних службовців, які суперечать Закону про державний бюджет, не застосовуються, бо їхню дію зупинено на період чинності відповідних приписів Закону № 4059-IX, що виключає колізії правових норм, про що стверджує позивачка, позаяк пряма норма Закону № 4059-IX, яка зупинила дію норми Закону № 889-VIII, чітко врегульовує особливості оплати праці певних категорій державних службовців, що, своєю чергою, доводить передбачуваність і чіткість правового регулювання та забезпечує дотримання принципу правової визначеності в питанні нарахування та виплати державним службовцям надбавки за вислугу років.
Надаючи правову оцінку доводам позивачки щодо звуження приписами пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 4059-IX гарантій оплати праці, встановлених Законом № 889-VIII, суд вважає потрібним звернути увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що до моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання нормативно-правового акта чи його окремих приписів неконституційними такі приписи зберігають чинність і є обов`язковими для всіх суб`єктів правовідносин, зокрема й для органів державної влади та їх посадових осіб.
Тож відповідно до такої фундаментальної засади, як правовладдя (верховенство права), складовою якої є принцип правової визначеності, жоден орган державної влади не звільняється від обов`язку дотримуватися закону, який зберігає чинність до його скасування або зміни в установленому конституційним порядком способі. Велика Палата Верховного Суду також наголошувала, що законодавець формує єдину систему законодавства у сфері публічних правовідносин, в якій презюмується конституційність кожного схваленого парламентом закону до моменту спростування цієї презумпції рішенням Конституційного Суду України.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала в постанові від 11 грудня 2025 року в справі № 990/244/23.
Відповідно до цього, у відповідача не було підстав не застосовувати приписи пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 4059-IX під час визначення позивачці розміру надбавки за вислугу років на державній службі.
Роблячи висновки у цій справі суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2026 року у зразковій справі № 240/7215/24 щодо визначення розміру надбавки за вислугу років на державній службі, й хоча ця справа не може бути визнана типовою з огляду на чітко окреслені ознаки типових щодо цієї зразкової справи, зокрема: у яких предмет спору – розмір надбавки за вислугу років на державній службі за 2024 рік; позивач – державний службовець місцевого загального суду, якому з 01 січня 2024 року встановлено надбавку за вислугу років на підставі абзацу другого пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 3460-IX, а спір виник унаслідок обчислення розміру надбавки за вислугу років на державній службі на підставі приписів абзацу другого пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 3460-IX, – проте спір у цій справі виник за схожих обставин: виплата позивачці з 01 січня 2025 року надбавки за вислугу років на рівні 30 відсотків від посадового окладу (відповідно до Закону про Державний бюджет) замість 50 відсотків від посадового окладу (як це передбачено Законом № 889-VIII). Отже висновки та викладені підходи Великої Палати до правозастосування у співвідношенні норм бюджетного законодавства та Закону про державну службу є застосовними судом й у цій справі.
Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі № 240/7215/24 дослідила питання комплексного впровадження реформи оплати праці державних службовців і констатувала, що зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі відбулося одночасно зі зростанням посадового окладу, що мало на меті підвищити незалежність цієї категорії державних службовців, збільшити привабливість посад державної служби та зробити конкурентоспроможною оплату праці державних службовців у порівнянні з приватним сектором. Ці зміни потрібно оцінювати в комплексі, та суд має надати оцінку тому, чи призвели запроваджені зміни в сукупності та в кінцевому результаті до порушення будь-яких прав державних службовців. Велика Палата дійшла висновку, що реального порушення прав державних службовців у цій категорії спорів не відбулося. Саме лише зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не спричинило звуження соціальних гарантій і зменшення загального розміру грошової винагороди таких працівників, а є складовим елементом послідовного та виваженого підходу держави до поступового підвищення конкурентоспроможності заробітних плат на посадах державної служби.
Велика Палата Верховного Суду при цьому наголосила, що саме лише зменшення граничного розміру надбавки державним службовцям за вислугу років не обов`язково свідчить про звуження соціальних прав і гарантій працівника, зокрема, його права на належний рівень оплати праці. Таку дію законодавця не можна розглядати відокремлено від інших дій, які здійснені ним одночасно з метою змінити структуру оплати праці державних службовців певної категорії, а саме: підвищити посадові оклади, оскільки відповідна надбавка є лише окремою складовою грошового забезпечення державного службовця, грошовий вираз якої безпосередньо залежить від розміру його посадового окладу. Тож мало місце не зменшення розміру заробітної плати державного службовця, а перерозподіл її складових як елемент запровадження загальнонаціональної реформи шляхом збільшення частки сталої частини заробітної плати над часткою премій та інших необов`язкових виплат. Слід враховувати й те, що зміни в підходах до оплати праці державних службовців, елементом яких є зменшення надбавки за вислугу років до 2 відсотків за кожен рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, обумовлені реалізацією євроінтеграційних вимог щодо вступу України до Європейського Союзу, зокрема, виконанням програми Європейського Союзу "Ukraine Facility Plan".
У цій справі слід враховувати й те, що позивачка фактично просить про вибіркове застосування законодавства, а саме в межах єдиної реформи оплати праці державних службовців погоджується зі збільшенням посадового окладу, втім заперечує проти зменшення розміру надбавки за вислугу років, хоча законодавець розглядає це як невід`ємну частину впроваджуваних ним змін.
Оскільки позивачка не оспорювала застосування до неї інших складових реформи оплати праці працівників державної служби (зокрема, в частині підвищення посадового окладу), посилаючись на єдиний економічно невигідний для неї аспект цієї реформи, то немає підстав вважати, що зменшення розміру надбавки за вислугу років призвело до зменшення її заробітної плати загалом, тобто погіршило її становище чи звузило наявний у неї обсяг прав як державного службовця.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2026 року у зразковій справі № 240/7215/24, враховуючи приписи абзацу четвертого пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 4059-IX, Житомирський апеляційний суд, видавши оскаржуваний наказ, яким встановив позивачці на 2025 рік надбавку за вислугу років на державній службі на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу станом на 01 січня 2025 року, діяв ґрунтуючись на чинній нормі Закону № 4059-IX, який зупинив дію приписів Закону № 889-VIII і неконституційним у встановленому законом порядку не визнавався, тому дії відповідача, відповідно, не були свавільними чи протиправними, що утворює підставу для відмови у позові у цій справі.
Підстави для вирішення питання розподілу судових витрат у цій справі у порядку статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись статтями 139, 143, 241-246, 250, 255, 257, 263, 295 КАС України, суд
вирішив:
У позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Житомирського апеляційного суду (вул. Святослава Ріхтера, буд. 24, м. Житомир, Житомирська обл., 10008, код ЄДРПОУ 42261525) про визнання протиправним і скасування наказу від 06 січня 2025 року № 10-к в частині, зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

11.09.26