Справа № 650/626/26
провадження № 2/650/1735/26

Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2026 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області 
в складі: головуючого – судді Сікори О.О.,
за участю секретаря – Завістовської Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Велика Олександрівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами,,

в с т а н о в и в :

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договорами у загальному розмірі 69 229,11 грн.
Щодо судових витрат представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 662,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 17 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2110707319217, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 1 100,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.
18 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2110831659116, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 2 700,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.
Вказані договори були укладені в електронній формі шляхом акцепту відповідачем пропозиції кредитодавця та підписання із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Умовами договорів визначено розмір кредиту, строк користування кредитом, процентну ставку, порядок повернення кредиту та сплати процентів, а також інші істотні умови.
На виконання умов кредитного договору № 2110707319217 від 17 квітня 2021 року кредитодавцем перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 1 100,00 грн.
На виконання умов кредитного договору № 2110831659116 від 18 квітня 2021 року кредитодавцем перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 2 700,00 грн.
Представник позивача зазначив, що відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання, кредитні кошти у встановлений договорами строк не повернула, проценти за користування кредитами не сплатила, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
Відповідно до договору факторингу № 1-12 від 01 грудня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, зокрема за кредитними договорами № 2110707319217 від 17 квітня 2021 року та № 2110831659116 від 18 квітня 2021 року.
Відповідно до договору про відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, зокрема за кредитними договорами № 2110707319217 від 17 квітня 2021 року та № 2110831659116 від 18 квітня 2021 року.
У зв`язку з цим представник позивача зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло право вимоги до відповідача за вказаними кредитними договорами.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2110707319217 від 17 квітня 2021 року загальний розмір заборгованості становить 19 995,69 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 1 100,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 18 895,69 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2110831659116 від 18 квітня 2021 року загальний розмір заборгованості становить 49 233,42 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 2 700,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 46 533,42 грн.
Загальний розмір заборгованості за вказаними договорами становить 69 229,11 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту – 3 800,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами – 65 429,11 грн.
Представник позивача вказав, що оскільки відповідач у добровільному порядку заборгованість не погашає, позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного права.
У відзиві на позов відповідач зазначила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Відповідач вказала, що зобов`язання за кредитним договором виникло 17 квітня 2021 року, строк повернення коштів настав 03 травня 2021 року, після чого жодних платежів на погашення заборгованості вона не здійснювала, а тому, на її думку, строк позовної давності сплив 04 травня 2024 року. Також відповідач повідомила, що її прізвище змінено з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , та заперечила проти заявленого позивачем розміру судових витрат.
У додаткових письмових запереченнях відповідач вказала, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні. Відповідач зазначила, що позов подано після спливу строку позовної давності, оскільки, за поданими позивачем розрахунками, нарахування процентів було припинено 16-17 квітня 2022 року, після чого нові нарахування відсутні, а тому саме з цього часу кредитору був відомий остаточний розмір заборгованості. У зв`язку з цим відповідач вважає, що строк звернення до суду сплив 17 квітня 2025 року.
Також відповідач зазначила, що умова договорів про збільшення строку позовної давності до 10 років є несправедливою та не підлягає застосуванню, оскільки договори є договорами приєднання, відповідач є споживачем фінансової послуги, така умова не обговорювалася індивідуально, ставить її у невигідне становище та порушує принципи добросовісності і справедливості.
Окрім цього, відповідач вказала, що позивачем заявлено до стягнення проценти, нараховані у період дії воєнного стану, однак не доведено правомірність такого нарахування з урахуванням законодавчих обмежень відповідальності споживачів фінансових послуг у цей період.
Відповідач також заперечила факт належного укладення кредитних договорів, зазначивши, що позивач не надав технічних доказів укладення договорів саме відповідачем, зокрема логів OTP/SMS, IP-адреси, підтвердження належності SIM-картки, договору з оператором та належних доказів належності банківської картки відповідачу.
Крім того, відповідач вказала на відсутність належних доказів повідомлення її про відступлення права вимоги, оскільки позивач не надав доказів направлення та вручення такого повідомлення, а також дати його отримання відповідачем.
Щодо розміру заборгованості відповідач зазначила, що розрахунок позивача є необґрунтованим, оскільки сума процентів значно перевищує тіло кредиту, позивач не навів зрозумілої формули розрахунку, періодів нарахування, правових підстав нарахування процентів після закінчення строку кредитування та обґрунтування співмірності заявленої суми.
Також відповідач висловила сумнів у належності та повноті доказів правонаступництва позивача, оскільки, на її думку, надані витяги з реєстрів боржників не дають можливості перевірити повноту передачі права вимоги.
Щодо витрат на правничу допомогу відповідач зазначила, що заявлена позивачем сума у розмірі 16 000,00 грн є необґрунтованою та неспівмірною зі складністю справи, оскільки справа є типовою, малозначною, позовна заява має шаблонний характер, а позивач не надав детального розрахунку виконаних адвокатом робіт та доказів фактичного обсягу наданих послуг.
У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що доводи відповідача є необґрунтованими, а позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Щодо укладення кредитних договорів представник позивача вказав, що 17 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2110707319217, а 18 квітня 2021 року між тими ж сторонами укладено кредитний договір № 2110831659116. Вказані договори були укладені в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» та має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис.
Відповідач здійснила дії, спрямовані на укладення договорів, шляхом заповнення заявки на сайті кредитодавця, введення коду підтвердження, зазначення своїх персональних даних та реквізитів банківської картки, на яку в подальшому були перераховані кредитні кошти. Також представник позивача вказав, що ідентифікація відповідача здійснювалася, зокрема, за допомогою BankID НБУ, а доказів використання її персональних даних іншою особою відповідач не надала.
Щодо перерахування кредитних коштів представник позивача зазначив, що на виконання умов договорів ТОВ «Фінансова компанія «Вей фор пей» здійснило переказ коштів на картковий рахунок, зазначений відповідачем у заяві-анкеті. Так, 17 квітня 2021 року на картковий рахунок НОМЕР_1 було перераховано 1 100,00 грн за договором № 2110707319217, а 18 квітня 2021 року на цей самий картковий рахунок було перераховано 2 700,00 грн за договором № 2110831659116. Позивач не є банком, а тому об`єктивно не має можливості надати банківську виписку за рахунком відповідача, водночас відповідач не надала доказів того, що відповідні кошти на її рахунок не надходили.
Щодо розрахунку заборгованості представник позивача зазначив, що у наданих розрахунках чітко зазначено складові заборгованості, умови договорів, на підставі яких вона нарахована, та періоди відповідних нарахувань. Відповідач не надала власного контррозрахунку, доказів виконання зобов`язань або доказів неправильності здійсненого кредитором розрахунку.
Представник позивача також зазначив, що строк кредитування за договорами становив 365 днів, а орієнтовний строк повернення кредиту складав 16 днів з моменту отримання кредитних коштів. Проценти були нараховані у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до закінчення строку дії відповідних кредитних договорів, а тому такі нарахування є правомірними.
Щодо доводів відповідача про нарахування процентів у період дії воєнного стану представник позивача зазначив, що пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України стосується звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від сплати неустойки, штрафу та пені. Натомість у цій справі позивач заявив до стягнення заборгованість за тілом кредиту та проценти за користування кредитними коштами, а пеня, неустойка чи штрафні санкції не нараховувалися.
Щодо переходу права вимоги представник позивача зазначив, що 01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 1-12, за яким були відступлені права вимоги за відповідними кредитними договорами. У подальшому, 10 січня 2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір про відступлення права вимоги № 10-01/2023, за яким позивач набув право вимоги до відповідача. На підтвердження переходу права вимоги позивач послався на договори, акти приймання-передачі реєстрів боржників та витяги з відповідних реєстрів.
Щодо повідомлення боржника про заміну кредитора представник позивача зазначив, що неповідомлення боржника про відступлення права вимоги не є підставою для визнання договору відступлення недійсним та не звільняє боржника від виконання зобов`язання. Єдиним ризиком для нового кредитора у такому випадку є можливість належного виконання боржником свого обов`язку первісному кредитору, однак доказів такого виконання відповідач не надала.
Щодо строку позовної давності представник позивача зазначив, що позивачем його не пропущено, оскільки під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню COVID-19, строки позовної давності були продовжені на строк дії такого карантину. Карантин діяв з 12 березня 2020 року до 01 липня 2023 року, а тому підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.
Щодо витрат на правничу допомогу представник позивача зазначив, що їх розмір підтверджений наданими доказами, а відповідач не довела неспівмірності таких витрат зі складністю справи, обсягом наданих послуг та виконаних робіт. У зв`язку з цим представник позивача просив відхилити заперечення відповідача та задовольнити позов у повному обсязі.
Ухвалою суду від 25 лютого 2026 року за клопотанням представника позивача було витребувано у Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відомості щодо належності банківської картки № НОМЕР_1 , на яку, за твердженням позивача, були перераховані кредитні кошти за договорами № 2110707319217 від 17 квітня 2021 року та № 2110831659116 від 18 квітня 2021 року, а також інформацію про зарахування на вказану картку коштів у розмірі 1 100,00 грн та 2 700,00 грн, фінансовий номер телефону за цією карткою та наявність у банківських анкетних даних відповідача номера телефону НОМЕР_2 .
У додаткових поясненнях представник відповідача зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підтверджені належними і допустимими доказами. Представник відповідача вказала, що позивач не довів факту надання відповідачу кредитних коштів, оскільки матеріали справи не містять первинних бухгалтерських документів, платіжного доручення, меморіального ордера, виписки з банківського рахунку чи інших документів, які б підтверджували фактичне зарахування коштів саме на рахунок відповідача.
Надані позивачем кредитні договори, розрахунки заборгованості, витяги з реєстрів боржників та документи щодо відступлення права вимоги самі по собі не підтверджують факту отримання відповідачем грошових коштів, розміру фактично отриманого кредиту, здійснених платежів, а також залишку заборгованості. На її думку, без банківської виписки або іншого первинного документа неможливо встановити, чи були кошти фактично зараховані на рахунок відповідача та чи належав відповідачу платіжний засіб, на який, за твердженням позивача, здійснювався переказ.
Також представник відповідача вказала, що матеріали справи не містять належних доказів того, що саме відповідач уклала електронні кредитні договори, отримала одноразовий ідентифікатор, застосувала електронний підпис, зареєструвалася в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора та надала реквізити банківського рахунку для отримання кредитних коштів.
Щодо розміру заборгованості представник відповідача зазначила, що наданий позивачем розрахунок не дає можливості перевірити правильність нарахування процентів, не містить достатніх даних про формування заборгованості, її складові, суми погашення тіла кредиту та процентів за кожним платіжним періодом, а тому не може бути покладений в основу рішення суду.
Крім того, представник відповідача зазначила, що заборгованість за процентами не ґрунтується на умовах договорів та нарахована поза межами строку кредитування. На її думку, строк кредитування за договорами становив 16 днів, доказів пролонгації договорів позивач не надав, а тому після спливу погодженого строку кредитування право кредитодавця нараховувати договірні проценти припинилося.
Представник відповідача також зазначила, що нарахування надмірних процентів, які значно перевищують суму отриманого кредиту, не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а умови договорів у разі їх неоднозначного тлумачення мають тлумачитися проти сторони, яка їх сформулювала.
Щодо переходу права вимоги представник відповідача вказала, що позивач повинен довести перехід права вимоги на кожному етапі його відступлення, зокрема шляхом надання належно оформлених договорів, реєстрів боржників, доказів оплати та документів, які підтверджують існування і розмір відповідної вимоги. На думку представника відповідача, за відсутності належних доказів фактичного надання кредитних коштів та розміру заборгованості позивач не довів наявності у нього права вимоги до відповідача.
У зв`язку з цим представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову повністю, а судові витрати покласти на позивача.
19 березня 2026 року від представника позивача надійшла ще одна відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначив, що доводи відповідача та її представника є необґрунтованими, а позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Представник позивача вказав, що 17 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2110707319217, а 18 квітня 2021 року між тими ж сторонами укладено кредитний договір № 2110831659116. Відповідач здійснила дії, спрямовані на укладення договорів, шляхом заповнення заявки на сайті кредитодавця, введення коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором, та зазначення реквізитів банківської картки, на яку в подальшому були перераховані кредитні кошти.
Також представник позивача зазначив, що ідентифікація відповідача здійснювалася в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора, зокрема за допомогою системи BankID НБУ, а будь-яких доказів використання персональних даних відповідача іншими особами не надано. За твердженням представника позивача, мобільний номер телефону НОМЕР_2 , на який було надіслано одноразовий ідентифікатор для підписання договорів, перебував у розпорядженні відповідача, що підтверджує укладення договорів саме нею.
Щодо перерахування коштів представник позивача зазначив, що на виконання умов договорів первісним кредитором через ТОВ «ФК «Вей фор пей» було перераховано 1 100,00 грн та 2 700,00 грн на картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». При цьому представник позивача вказав, що первісний кредитор та позивач не є банківськими установами, а тому не мають можливості формувати виписки по карткових рахунках споживачів, водночас відповідач не надала доказів того, що кредитні кошти на її рахунок не надходили.
Щодо нарахування процентів представник позивача зазначив, що розрахунок заборгованості містить складові заявленої суми, умови договорів та період нарахування. Відповідач не надала власного контррозрахунку, доказів виконання зобов`язань чи доказів неправильності нарахування заборгованості.
Представник позивача також вказав, що орієнтовний строк повернення кредиту за договором № 2110707319217 становив 17 днів, а за договором № 2110831659116 - 16 днів з моменту отримання кредиту, однак граничний строк кредитування за обома договорами складав 1 рік. У зв`язку з цим проценти були нараховані в межах погодженого сторонами строку кредитування, а саме до 17 квітня 2022 року та 18 квітня 2022 року відповідно.
Щодо переходу права вимоги представник позивача зазначив, що 01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 1-12, за яким відступлено права вимоги за кредитними договорами, укладеними з відповідачем. У подальшому 10 січня 2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір про відступлення права вимоги № 10-01/2023, за яким позивач набув право вимоги до відповідача.
На підтвердження переходу права вимоги представник позивача послався на договори, акти приймання-передачі реєстрів боржників, реєстри боржників та акт про зарахування зустрічних однорідних вимог. Представник позивача зазначив, що вказані договори не оскаржені, є чинними, а тому ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до відповідача.
26 березня 2026 року до суду надійшла відповідь АТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу суду про витребування доказів, відповідно до якої повідомлено, що на ім`я ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , у банку емітовано картку № НОМЕР_4 , а номер телефону НОМЕР_2 знаходиться або знаходився в анкетних даних ОСОБА_4 . Також банк повідомив, що фінансовим номером телефону за вказаною карткою станом на 11 березня 2026 року є НОМЕР_5 .
Відповідно до наданої АТ КБ «ПриватБанк» інформації по рахунку № НОМЕР_4 було здійснено зарахування коштів у сумі 1 100,00 грн 17 квітня 2021 року та у сумі 2 700,00 грн 18 квітня 2021 року. До відповіді банком додано виписку по рахунку за період з 17 квітня 2021 року по 27 квітня 2021 року, у якій відображено вказані операції із зарахування коштів.
У додаткових поясненнях представник відповідача зазначила, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення відповідачем кредитних договорів та факт отримання нею кредитних коштів. Посилання позивача на заповнення відповідачем заявки на сайті кредитодавця, введення одноразового ідентифікатора та зазначення реквізитів банківської картки є бездоказовими, оскільки матеріали справи не містять належних технічних доказів реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, отримання нею одноразового ідентифікатора та застосування саме відповідачем електронного підпису.
Також представник відповідача зазначила, що надані позивачем документи не містять повної інформації про погоджений сторонами номер платіжного засобу, на який мали бути перераховані кошти, а тому, на її думку, неможливо ідентифікувати належність відповідного електронного платіжного засобу відповідачці. Навіть наявність зарахувань на банківську картку не доводить, що такі кошти були перераховані саме на виконання спірних кредитних договорів.
Представник відповідача звернула увагу на те, що кредитодавець повинен довести не лише факт створення електронного договору, а й факт передачі відповідачу примірника договору, факт належного підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а також цілісність та достовірність електронних доказів. На її думку, паперові копії електронних договорів без належної верифікації та підтвердження технічних даних не можуть вважатися достатніми доказами укладення договорів саме відповідачем.
Крім того, представник відповідача зазначила, що позивач не надав доказів, які б підтверджували можливість інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Служба миттєвого кредитування» формувати, надсилати та зберігати одноразовий ідентифікатор із належною ідентифікацією особи позичальника. У зв`язку з цим представник відповідача вважає, що надані позивачем письмові копії електронних доказів не є достовірними та достатніми для висновку про укладення відповідачем спірних кредитних договорів.
З урахуванням викладеного представник відповідача зазначила, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не довело порушення своїх прав з боку відповідача, факту укладення кредитних договорів, факту отримання відповідачем кредитних коштів та наявності у позивача права вимоги до відповідача, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позову повністю.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників.
Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами , з`ясувавши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, суд дійшов таких висновків.
Суд встановив, що 17 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансових послуг № 2110707319217, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 1 100,00 грн.
Також суд встановив, що 18 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансових послуг № 2110831659116, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 2 700,00 грн.
Відповідно до пункту 1.1 договору № 2110707319217 товариство зобов`язалося надати позичальникові кредит у розмірі 1 100,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.
Відповідно до пункту 1.1 договору № 2110831659116 товариство зобов`язалося надати позичальникові кредит у розмірі 2 700,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.
Згідно з пунктами 1.5, 1.6, 4.3, 4.4, 4.15 вказаних договорів сторони погодили, що у разі укладення електронного договору він вважається укладеним у письмовій формі з дати прийняття позичальником пропозиції товариства, а підписання договору здійснюється шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Згідно зі статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, та підписаний його стороною.
За змістом статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти та її прийняття, а якщо електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є, зокрема, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
З наданих позивачем договорів вбачається, що вони містять ідентифікаційні дані відповідача: прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адресу проживання, електронну адресу, номер телефону, а також електронний підпис одноразовим ідентифікатором.
Доводи відповідача про те, що позивач не довів факту укладення договорів саме відповідачем, суд оцінює критично, оскільки такі доводи спростовуються сукупністю наданих доказів.
Так, відповідно до інформації АТ КБ «ПриватБанк», наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, на ім`я ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , у банку емітовано картку № НОМЕР_4 . Також банк повідомив, що номер телефону НОМЕР_2 знаходиться або знаходився в анкетних даних ОСОБА_4 , а фінансовим номером телефону за вказаною карткою станом на 11 березня 2026 року є НОМЕР_5 .
Відповідно до відповіді АТ КБ «ПриватБанк» та доданої до неї виписки по рахунку № НОМЕР_4 , 17 квітня 2021 року на вказаний рахунок було зараховано 1 100,00 грн, а 18 квітня 2021 року - 2 700,00 грн.
Наведені обставини узгоджуються з умовами договорів, сумами кредитів, датами їх укладення, даними відповідача та номером телефону, зазначеним у договорах. Тому суд вважає доведеним факт укладення між первісним кредитором та відповідачем кредитних договорів № 2110707319217 від 17 квітня 2021 року та № 2110831659116 від 18 квітня 2021 року, а також факт отримання відповідачем кредитних коштів у загальному розмірі 3 800,00 грн.
Посилання представника відповідача на те, що позивач не надав первинних банківських документів, виписки з рахунку або платіжного доручення, суд відхиляє, оскільки відповідні відомості були витребувані судом безпосередньо у банківської установи, яка підтвердила належність картки відповідачу та факт зарахування на неї грошових коштів у сумах, які відповідають сумам кредитів за спірними договорами.
Також суд не приймає доводи відповідача про те, що надані позивачем документи не підтверджують перерахування коштів саме на виконання спірних договорів, оскільки зарахування коштів відбулося у день укладення кожного з договорів, у розмірах, які повністю відповідають сумам кредитів, зазначеним у договорах, на банківський рахунок, відкритий на ім`я відповідача. Інших переконливих пояснень походження таких зарахувань відповідачем не наведено, доказів помилковості або іншого правового характеру відповідних операцій суду не подано.
Щодо права позивача на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості суд зазначає таке.
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Матеріалами справи підтверджено, що 01 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 1-12, відповідно до якого первісний кредитор відступив право вимоги за кредитними договорами до боржників, у тому числі за договорами № 2110707319217 та № 2110831659116.
У подальшому 10 січня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір про відступлення права вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого позивач набув право вимоги за кредитними договорами, укладеними з відповідачем.
Перехід права вимоги підтверджується наданими договорами, актами приймання-передачі реєстрів боржників та витягами з відповідних реєстрів, у яких зазначені дані відповідача та номери кредитних договорів.
Доказів недійсності договорів факторингу чи договору про відступлення права вимоги, а також доказів того, що право вимоги за договорами № 2110707319217 та № 2110831659116 не перейшло до позивача, матеріали справи не містять.
Доводи відповідача про неповідомлення її про заміну кредитора не є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Неповідомлення боржника про заміну кредитора має наслідком ризик нового кредитора щодо можливого належного виконання боржником зобов`язання первісному кредитору. Водночас відповідач не надала доказів погашення заборгованості первісному кредитору або іншій особі.
Отже, суд дійшов висновку, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» є належним кредитором за спірними договорами та має право вимагати від відповідача повернення фактично отриманих кредитних коштів і процентів у межах, які підтверджені умовами договорів та законом.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Оскільки відповідач отримала кредитні кошти у загальному розмірі 3 800,00 грн, але доказів їх повернення суду не надала, вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню у повному обсязі.
Водночас заявлені позивачем вимоги про стягнення процентів у розмірі 65 429,11 грн підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пункту 1.3 договору № 2110707319217 орієнтовний строк повернення кредиту становить 17 днів з моменту отримання кредиту. Згідно з пунктом 1.4.1 цього договору нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 17 день з моменту отримання кредиту.
Відповідно до пункту 1.3 договору № 2110831659116 орієнтовний строк повернення кредиту становить 16 днів з моменту отримання кредиту. Згідно з пунктом 1.4.1 цього договору нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту.
Згідно з пунктом 1.4 обох договорів проценти за користування кредитом протягом первісно погодженого строку користування кредитом складають 2 % за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту.
Водночас пунктом 1.9 договорів передбачено, що граничний строк кредитування, тобто строк дії кредитного договору, становить 1 рік.
Суд вважає, що положення пункту 1.9 договорів не може тлумачитися як безумовна згода відповідача на автоматичне нарахування процентів за користування кредитом протягом усього одного року незалежно від виконання умов договору, оскільки інші положення договорів та додатків до них визначають інший порядок користування кредитом і сплати процентів.
Так, договори містять відмінність між орієнтовним строком повернення кредиту та граничним строком дії кредитного договору. При цьому саме орієнтовний строк повернення кредиту визначає первісний період, протягом якого відповідач мала повернути кредит і сплатити проценти за користування ним.
Крім того, пунктом 2.1.11 договорів передбачено право товариства здійснити автоматичне подовження строку дії кредитного договору на наступний термін за умови сплати позичальником або за умови договірного списання нарахованих за договором відсотків без оформлення будь-яких додаткових угод.
Аналогічне положення міститься у пункті 4.11 договорів, відповідно до якого позичальник доручає товариству здійснювати автоматичне подовження строку дії кредитного договору на наступний термін за умови сплати позичальником або за умови договірного списання нарахованих за договором відсотків.
Отже, автоматичне подовження строку користування кредитом було поставлено договором у залежність від певної умови, а саме від сплати позичальником нарахованих процентів або від договірного списання таких процентів.
Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем процентів у межах первісного строку користування кредитом, доказів договірного списання процентів, доказів погодження сторонами нового строку користування кредитом або доказів укладення окремої угоди про продовження строку користування кредитними коштами.
При цьому відповідно до пункту 4.13 договорів зміни і доповнення умов кредитного договору оформлюються у тому самому порядку, в якому оформлений сам договір, тобто письмово окремою угодою між сторонами. Такої угоди позивач суду не подав.
Крім того, з паспорта споживчого кредиту за договором № 2110831659116 вбачається, що строк кредитування визначено як 16 днів, загальні витрати за кредитом складають 864,00 грн процентів та 108,00 грн комісії, а орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом складається з тіла кредиту 2 700,00 грн, процентів 864,00 грн та комісії 108,00 грн. Також у паспорті споживчого кредиту зазначено кількість платежів - 1 платіж, періодичність внесення - на 16 день з дати отримання.
Вказані умови підтверджують, що саме первісний строк користування кредитом був зрозуміло визначений для споживача як строк, у межах якого підлягали сплаті проценти за користування кредитом.
Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Також суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, відповідно до яких проценти за статтею 1048 ЦК України сплачуються не за сам факт отримання позичальником кредиту, а за користування кредитом, тобто за можливість позичальника правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу. Після спливу строку кредитування позичальник уже не отримує від кредитора відповідне благо у вигляді можливості правомірно не повертати кошти, а тому нові проценти за користування кредитом не можуть нараховуватися як плата за правомірне користування кредитом, якщо інше чітко і недвозначно не погоджено сторонами.
З огляду на наведене суд вважає, що позивач має право на стягнення процентів лише за первісно погоджений строк користування кредитом, а саме: за договором № 2110707319217 від 17 квітня 2021 року - за 17 днів; за договором № 2110831659116 від 18 квітня 2021 року - за 16 днів.
Суд не приймає доводи позивача про те, що проценти підлягають стягненню за весь річний граничний строк дії договорів, оскільки позивач не довів настання передбачених договором умов для автоматичного подовження строку користування кредитом, а також не довів укладення сторонами окремої угоди про продовження строку кредитування.
Нарахування процентів за підвищеними ставками після спливу первісного строку повернення кредиту, за відсутності доказів пролонгації, фактично пов`язане не з правомірним користуванням кредитом, а з невиконанням відповідачем обов`язку щодо своєчасного повернення кредиту. У такому випадку права кредитора можуть забезпечуватися передбаченими законом або договором способами відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, однак такі вимоги мають бути належним чином заявлені та доведені.
У цій справі позивач не заявляє до стягнення пеню, штраф, інфляційні втрати чи 3 % річних, а заявляє саме проценти за користування кредитом. Тому суд перевіряє можливість стягнення таких процентів саме як плати за правомірне користування кредитом у межах погодженого строку кредитування.
Суд зазначає, що умови договорів, сформульовані кредитодавцем, є типовими умовами договору приєднання. У разі неоднозначності таких умов вони не можуть тлумачитися на шкоду споживачу фінансової послуги, який не мав реальної можливості впливати на зміст запропонованої редакції договору.
За договором № 2110707319217 від 17 квітня 2021 року сума кредиту складає 1 100,00 грн, процентна ставка за первісний строк користування кредитом складає 2 % за кожен день, строк користування кредитом - 17 днів.
Отже, сума процентів за цим договором складає:
1 100,00 грн х 2 % х 17 днів = 374,00 грн.
За договором № 2110831659116 від 18 квітня 2021 року сума кредиту складає 2 700,00 грн, процентна ставка за первісний строк користування кредитом складає 2 % за кожен день, строк користування кредитом - 16 днів.
Отже, сума процентів за цим договором складає:
2 700,00 грн х 2 % х 16 днів = 864,00 грн.
Загальний розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідача, складає:
374,00 грн + 864,00 грн = 1 238,00 грн.
Разом із заборгованістю за тілом кредиту у розмірі 3 800,00 грн з відповідача на користь позивача підлягає стягненню:
3 800,00 грн + 1 238,00 грн = 5 038,00 грн.
У задоволенні позовних вимог про стягнення процентів у решті суми слід відмовити як у таких, що не підтверджені належними і допустимими доказами та заявлені поза межами доведеного строку правомірного користування кредитними коштами.
Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Разом з тим пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню COVID-19, строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню COVID-19, діяв у період, який охоплює час виникнення спірних правовідносин та початок перебігу строку позовної давності за заявленими вимогами.
З урахуванням продовження строку позовної давності на строк дії карантину суд дійшов висновку, що на час звернення позивача до суду з цим позовом строк позовної давності не сплив.
Тому заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності не підлягає задоволенню.
Отже, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 5 038,00 грн, з яких 3 800,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 1 238,00 грн - проценти за користування кредитними коштами у межах первісно погодженого строку користування кредитом.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем заявлено до стягнення заборгованість у загальному розмірі 69 229,11 грн. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 5 038,00 грн, що становить 7,28 % від заявленої ціни позову.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, що підтверджується матеріалами справи.
Також позивач просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн. На підтвердження таких витрат позивачем надано договір про надання правничої допомоги та акт про надання юридичної допомоги.
Відповідач та її представник власних судових витрат до стягнення не заявляли.
З огляду на часткове задоволення позову судові витрати позивача підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: судовий збір у розмірі 193,75 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 164,37 грн.
У решті понесені позивачем судові витрати слід покласти на позивача у зв`язку з відмовою в задоволенні іншої частини позовних вимог.
Керуючись вищенаведеними положеннями ЦПК України, Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в и р і ш и в :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_4 , яка раніше мала прізвище ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договорами - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 , яка раніше мала прізвище ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», код ЄДРПОУ 44276926, заборгованість за договорами про надання фінансових послуг № 2110707319217 від 17 квітня 2021 року та № 2110831659116 від 18 квітня 2021 року у загальному розмірі 5 038,00 грн, з яких:
за договором № 2110707319217 від 17 квітня 2021 року - 1 474,00 грн, з яких 1 100,00 грн заборгованість за тілом кредиту та 374,00 грн проценти за користування кредитом;
за договором № 2110831659116 від 18 квітня 2021 року - 3 564,00 грн, з яких 2 700,00 грн заборгованість за тілом кредиту та 864,00 грн проценти за користування кредитом.
Стягнути з ОСОБА_4 , яка раніше мала прізвище ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», код ЄДРПОУ 44276926, судовий збір у розмірі 193,75 грн.
Стягнути з ОСОБА_4 , яка раніше мала прізвище ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», код ЄДРПОУ 44276926, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 164,37 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 08 липня 2026 року.

Суддя:     __________________    О.О. Сікора