ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 363/3336/24
провадження № 61-8491св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - російська федерація, в особі уряду російської федерації,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року у складі судді Олійник С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року у складі колегії суддів Ратнікової В. М., Борисової О. В., Рейнарт І. М., і виходив з такого.
Зміст заявлених позовних вимог
1. У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави-агресора про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України.
2. Позов обґрунтовано тим, що з 20 лютого 2014 року рф здійснює збройну агресію проти України, а з 24 лютого 2022 року відбулося повномасштабне вторгнення ворожих збройних сил на суверенну територію України. Внаслідок незаконної окупації території України, масового вторгнення та обстрілів мирних територій рф завдала матеріальної та моральної шкоди громадянам України.
3. Позивач зазначав, що на момент початку агресії (2014 рік) він проживав у м. Родинське Покровського району Донецької області. Унаслідок ракетних обстрілів території Донецької області було пошкоджено водопровід, який забезпечував потреби жителів Покровського району, у зв`язку з чим мешканці залишилися без водопостачання на три місяці. Для забезпечення його сім`ї водою він був змушений щоденно їздити до найближчих джерел води, що знаходились на відстані 3-4 км (ставок, криниця біля шахти Краснолиманська), залишаючи вдома малолітню доньку або беручи її з собою. Щодня доводилось перевозити до 40-50 пляшок води, що вимагало значних фізичних зусиль, витрат пального та впливало на сімейний бюджет. У зимовий період, у зв`язку з відсутністю води, було неможливо забезпечити опалення, тому родина проживала в холодній квартирі. Також були постійні перебої з електропостачанням через пошкодження електромереж або проведення ремонтних робіт, що спричиняло додаткові матеріальні витрати.
4. Через постійні вибухи, відсутність води, світла та опалення, він був змушений покинути своє житло, втративши можливість користування майном, та вимушений евакуюватися в червні 2019 року до м. Вишгород Київської області, де мешкав в орендованому приміщенні.
5. З початком повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року він виїхав до свого сина, який проживав у с. Козаровичі Вишгородського району. Ця територія потрапила під окупацію. З 24 лютого по 06 березня 2022 року він з родиною ховався в підвалі, побоюючись потрапити в полон, оскільки під час окупації чоловіків часто викрадали й вивозили в невідомому напрямку. Розпочалися проблеми з постачанням продуктів, електроенергії, води. З 06 березня 2022 року родині вдалося виїхати до с. Лютіж, а згодом до с. Кобаки Івано-Франківської області, що також призвело до значних матеріальних витрат: на пальне, оренду житла, харчування, втрату накопичених коштів, які було витрачено на вимушене переселення. Усе це завдало йому матеріальної шкоди, яку він оцінив у розмірі 1 000 000 грн.
6. Крім того вказував, що він зазнав моральної шкоди, завданої постійними психологічними хвилюваннями, моральним болем, стресом, втратою спокійного життя, через виття сирен повітряної тривоги, вибухи, страх бути окупованим. Він зазнав душевних страждань, які полягають у постійному страху за безпеку та за життя рідних, відчуває пригнічення та невизначеність майбутнього. Унаслідок дій відповідача були порушені його нормальні життєві зв`язки, погіршився психологічний та фізичний стан через постійні обстріли, повітряні тривоги, ночівлі в укриттях. Він змушений докладати надмірних зусиль для організації свого життя та захисту порушених прав, позбавлений можливості евакуюватись через матеріальні збитки. Він є пенсіонером 3 групи. Окрім того, було порушене його право на мирне життя, а тривалий моральний страх, зневіра, психологічне виснаження через атмосферу в країні, постійна тривожність, безсоння, напруження через обстріли, негативно вплинуло на психоемоційний стан.
7. З урахуванням наведених обставин, збільшивши розмір позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з російської федерації на його користь 1 000 000,00 грн у відшкодування матеріальної шкоди, та 11 000 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
8. Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року позов задоволено частково.
9. Стягнуто з держави-агресора на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, 5 000 000,00 грн.
10. Стягнуто з держави-агресора в дохід держави України судовий збір у розмірі 21 000,00 грн. 
11. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
12. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів розміру витрат, пов`язаних з порушенням роботи інфраструктури, відсутністю водопостачання та електроенергії, вимушеним переселенням, придбанням пального і харчування, орендою житла, а також втратою доступу до житла та іншого майна.
13. Місцевий суд зазначив, що матеріали справи не містять квитанцій, чеків, договорів оренди, письмових підтверджень понесених витрат, оцінки майна, яким позивач не міг користуватися або яке було втрачено. Інших доказів чи розрахунку, які б давали змогу встановити склад і розмір заявлених збитків, позивач також не надав. 
14. Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, суд урахував характер порушення прав позивача, тривалість збройної агресії, проживання у районі бойових дій, перебування під загрозою обстрілів і в тимчасовій окупації, вимушене переміщення, страх за своє життя та життя близьких, порушення нормальних життєвих зв`язків, необхідність докладати додаткових зусиль для організації життя, вік та стан здоров`я позивача.
15. Застосувавши вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд визнав 5 000 000,00 грн належним розміром компенсації моральної шкоди. Суд вказав, що медичних висновків, висновків психолога чи інших доказів на підтвердження ступеня страждань та тривалості негативних змін у психоемоційному стані позивач не надав.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
16. Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року апеляційну скаргу залишено без задоволення
17. Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року в оскарженій частині залишено без змін
18. Апеляційний суд погодився, що загальновідомі обставини збройної агресії, підтверджені перебої з водопостачанням та вимушене переміщення позивача самі по собі не доводять, які саме витрати поніс ОСОБА_1 і їх загальний розмір у сумі 1 000 000,00 грн.
19. Суд апеляційної інстанції вказав, що з наданих позивачем доказів неможливо визначити окремі складові заявленої майнової шкоди, розмір кожної з них та перевірити розрахунок загальної суми.
20. Погоджуючись з визначеним розміром компенсації моральної шкоди, апеляційний суд зазначив, що розмір компенсації має індивідуальний характер та залежить від установлених у конкретній справі обставин.
21. Апеляційний суд визнав, що компенсація у розмірі 5 000 000,00 грн відповідає характеру і тривалості порушення прав позивача, глибині встановлених душевних страждань, вимушеним змінам у його житті та вимогам розумності й справедливості.
Узагальнені доводи касаційної скарги
22. 24 червня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року та заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року в частині відмови у стягненні матеріальної шкоди та в частині визначення розміру моральної шкоди, ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі або направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
23. Підставами касаційного оскарження судових рішень суду першої та апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанцій застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22, від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23. Також вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статей 22, 1166, 1192 ЦК України у поєднанні зі статтями 76, 81, 82, 89, 263 ЦПК України та зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки.
24. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди фактично встановили надмірний стандарт доказування, звівши його до наявності квитанцій, чеків, договорів оренди та оцінки майна. В умовах війни такі документи могли не зберегтися, тоді як встановлені обставини, на його думку, підтверджують неминучість витрат на пальне, воду, харчування, евакуацію та оренду житла.
25. Посилається також на міжнародно-правовий принцип повного відшкодування шкоди, завданої протиправним діянням, та вважає, що відмова у відшкодуванні майнової шкоди суперечить цьому принципу.
26. Крім того, ОСОБА_1 просить виправити описку в судових рішеннях щодо назви «с. Казаровичі» , вказавши правильну назву «с. Козаровичі».
27. Вважає, що суди перелічили обставини, які впливали на його психоемоційний стан, однак не пояснили, чому саме 5 000 000,00 грн є достатньою компенсацією, а заявлені 11 000 000,00 грн - завищеним її розміром. Наголошує на тривалому та накопичувальному характері страждань, вимушених переміщеннях, перебуванні в окупації, страху за близьких, інвалідності й триваючій війні.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
28. Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 363/3336/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
29. 06 липня 2026 року матеріали цивільної справи № 363/3336/24 надійшли до Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
30.  ОСОБА_1 є громадянином України. До 05 жовтня 2021 року зареєстрованим місцем проживання позивача було:   АДРЕСА_1 .
31. З 05 жовтня 2021 року зареєстрованим місцем проживання позивача є    АДРЕСА_2 .
32.  ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи у зв`язку з трудовим каліцтвом з 27 вересня 2021 року.
33. З довідки КП «Покровськводоканал» від 01 липня 2024 року №012/902 вбачається, що у м. Родинське у 2014 році було відсутнє водопостачання у періоди з 13 липня 2014 року по 13 серпня 2018 року, з 18 серпня 2014 року по 21 жовтня 2014 року.
34. З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України. 24 лютого 2022 року розпочалося та триває повномасштабне вторгнення збройних сил держави-агресора на суверенну територію України.
35. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
36. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
37. Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
38. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
39. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
40. Учасники справи не оскаржують судові рішення у частині задоволення позовної вимоги про стягнення 5 000 000,00 грн моральної шкоди, судові рішення переглядаються у частині відмови у стягненні 1 000 000,00 грн майнової шкоди та у стягненні моральної шкоди понад присуджені 5 000 000,00 грн.
41. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
42. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом.
43. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
44. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
45. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
46. Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
47. Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, на підставі якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
48. Підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.
49. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
50. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21).
51. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння безпосередньо йому майнової шкоди внаслідок військової агресії та тимчасової окупації суверенної території України.
52. Загальна очевидність збройної агресії та її наслідків не призводить до зняття обов`язку щодо доказування індивідуального розміру втрат кожної особи. Посилання на перебої з водопостачанням та вимушеним переміщенням позивача не надає суду можливості визначити суму коштів, які витратив ОСОБА_1 у зв`язку з настанням цих негативних наслідків збройної агресії.
53. Посилання в оскаржених судових рішеннях на відсутність чеків, квитанцій, договорів оренди, письмових підтверджень витрат та оцінки майна не свідчить про визнання цих документів єдиними допустимими і достовірними засобами доказування. Суди водночас установили відсутність будь-яких відомостей, які б дозволяли визначити або перевірити розмір хоча б окремої складової заявленої до стягнення суми збитків.
54. Позивач мав можливість доводити свої витрати належними і допустимими доказами, зокрема повідомити відомості про предмет, період та умови оренди, платіжні операції, відомості про маршрут, відстані й поїздки, ціни та обсяги придбаних товарів, надати письмові або електронні повідомлення, показання осіб, яким безпосередньо відомі відповідні обставини тощо. Однак суди встановили, що доказів, які надавали об`єктивну можливість для визначення заявленої суми майнової шкоди, матеріали справи не містять.
55. У пункті 1619 рішення «Україна та Нідерланди проти росії» від 09 липня 2025 року Європейський суд з прав людини встановив неодноразові порушення статей 2, 3, 4 § 2, 5, 8, 9, 10, 11 та 14, а також статей 1 та 2 Першого Протоколу. Суд також наголосив на руйнуванні верховенства права на територіях, що знаходяться під фактичним контролем рф, та атмосфері страху та залякування як на територіях, що знаходяться під їхнім контролем, так і на територіях, що постраждали від їхніх військових атак.
56. У пункті 1650 рішення «Україна та Нідерланди проти росії» від 09 липня 2025 року Європейський суд з прав людини, встановивши порушення державою-відповідачем прав людини та основоположних свобод, гарантованих Конвенцією з прав людини і основоположних свобод (нехтування фундаментальних цінностей: миру, людського життя, людської гідності та індивідуальних прав, гарантованих Конвенцією (п. 177)), зазначив, що з огляду на безпрецедентний характер цієї справи та враховуючи характер багатьох виявлених порушень, Суд вважає, що питання застосування статті 41 Конвенції ще не готове до вирішення. Більше того, Суд вважає, що будь-яке майбутнє рішення повинно належним чином враховувати створення Реєстру збитків та поточні обговорення щодо майбутнього механізму компенсації.
57. Реєстр збитків, завданих агресією рф проти України, відкрив 02 квітня 2024 року процес подання претензій щодо відшкодування збитків, втрат або шкоди, завданої внаслідок російської агресії проти України.
58. Метою запровадження і функціонування цього Реєстру є забезпечення фіксації у документальній формі доказів та інформації про претензії щодо шкоди, збитків або тілесних ушкоджень, завданих усім зацікавленим фізичним та юридичним особам, а також державі Україна (включаючи її регіональні та місцеві органи влади, державні або контрольовані суб`єкти господарювання), що мали місце 24 лютого 2022 року або пізніше на території України в межах її міжнародно визнаних кордонів, що поширюються на її територіальні води, протиправними діями держави-агресора в Україні або проти України.
59. Визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, здійснюється у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії рф».
60. Виходячи з вищенаведеного, оскаржувані судові рішення у частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди слід визнати законними й обґрунтованими, оскільки позивач не довів під час розгляду справи у національному суді розміру завданої майнової шкоди. 
61. Статті 22, 1166, 1192 ЦК України у взаємозв`язку зі статтями 12, 76, 81, 89 ЦПК України достатньо чітко визначають предмет доказування та правила оцінки доказів. Порушене заявником питання фактично зводиться до надання Верховним Судом іншої оцінки достатності доказів у конкретній справі та до визначення розміру витрат за відсутності відомостей про них.
62. Посилання на міжнародно-правовий принцип повного відшкодування шкоди цього висновку не спростовує. Визнання обов`язку держави-агресора відшкодувати завдану нею шкоду, не означає, що у цивільній справі суд може присудити оголошену позивачем суму без установлення обґрунтованості заявленої до стягнення суми і розміру відповідно до визнаних правил доказування.
63. Слід звернути увагу, що Реєстр збитків також передбачає надання доказів на підтвердження майнової шкоди, наприклад знищення або пошкодження майна.
64. Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
65. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
66. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 підкреслено, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
67. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її чіткого обчислення за допомогою будь-якої шкали чи прирівняння до певного майнового еквіваленту. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
68. У постановах Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22 та від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23 зазначено: «При визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати те, що дійсно, внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди; законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості); розмір грошової компенсації моральної шкоди, завданої особі внаслідок військової агресії рф проти України, може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди».
69. Отже суд виходить з того, що фіксований розмір компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії проти України (зокрема за вимушене переміщення, втрату житла і місця проживання, втрату роботи, інші економічні втрати) ані на міжнародному, ані на національному рівні не визначено. Разом з тим суд не має обов`язку присудити позивачу компенсацію у розмірі, визначному ним у позовній заяві. Суд розглядає індивідуальним спір за правилами цивільного судочинства і може присудити індивідуальну компенсацію, виходячи з наданих сторонами доказів та встановлених обставин.
70. Суд першої інстанції врахував проживання ОСОБА_1 у районі ведення бойових дій, загрозу обстрілів, перебування на тимчасово окупованій території, вимушене переміщення, страх за своє життя та життя близьких, тривалість пережитих подій, порушення звичного життєвого укладу, необхідність докладати додаткових зусиль для організації життя, вік, стан здоров`я та інвалідність позивача.
71. Апеляційний суд перевірив доводи позивача про тривалий і накопичувальний характер страждань, вимушені переміщення, погіршення психологічного та фізичного стану, постійні повітряні тривоги, безсоння і невизначеність майбутнього. Суд погодився, що ці обставини підтверджують право на у компенсацію завданої державою-агресором моральної шкоди, але не доводять необхідності її збільшення до 11 000 000,00 грн.
72. Відсутність медичного висновку або висновку психолога суди не розглядали як підставу для відмови у компенсації завданої державою-агресором моральної шкоди. Факт заподіяння моральної шкоди встановлено, і на її відшкодування присуджено 5 000 000,00 грн. Суди пояснили, які обставини врахували, та узгодили їх з критеріями, визначеними у статті 23 ЦК України, зокрема вимогами розумності та справедливості.
73. Посилання ОСОБА_1 на постанови Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22, від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23 не підтверджують застосування судами норм права без урахування відповідних висновків суду касаційної інстанції. За встановлених обставин висновки суду першої та апеляційної інстанції не суперечать цим висновкам.
74. Доводи про недослідження доказів також є необґрунтованими. Суди навели зміст документів щодо громадянства, місця проживання, інвалідності, відсутності водопостачання та статусу внутрішньо переміщеної особи, оцінили їх у сукупності і пояснили, які саме обставини ними підтверджено.
75. Суди надали мотивовану відповідь на істотні доводи позивача про неминучість витрат, відсутність первинних документів, стандарт доказування, тривалий характер моральних страждань, інвалідність та вимушені переміщення. Те, що заявник не погоджується з оцінкою судом доказів, не свідчить про порушення судами норм процесуального права.
76. Щодо клопотання про виправлення назви населеного пункту Верховний Суд зазначає, що у рішенні суду першої інстанції вжито назву «с. Казаровичі». Суд також вказував і правильну назву село Козаровичі.
77. Відповідно до частини першої статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.
78. Наведене неправильне написання назви населеного пункту має характер описки, не вплинуло на встановлення обставин, правову кваліфікацію чи результат вирішення спору. Питання про її виправлення підлягає вирішенню судом, який постановив відповідне судове рішення, у порядку статті 269 ЦПК України, і не є підставою для скасування або зміни законного та обґрунтованого рішення.
79. Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер спірних правовідносин, повно і всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну правову оцінку та правильно застосували норми матеріального права.
80. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
81. Доводи касаційної скарги зводяться переважно до незгоди із встановленими судами обставинами, переоцінки доказів, однак не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
82. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року в оскарженій частині залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович