УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2026 року
м. Київ
справа № 645/6339/24
провадження № 51-2318 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 березня 2026 року,
встановив: 
Вироком Немишлянського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів громадян, що становить 1020 грн. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2026 року вирок районного суду скасовано, задоволено клопотання засудженого та на підставі п.1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрито, звільнено його від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 залишено без розгляду.
У касаційній скарзі  ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування зазначає, що судом апеляційної інстанції належним чином не перевірено та не встановлено обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення питання щодо перебігу строків давності, а також не наведено належного обґрунтування застосування положень ст. 49 КК. Крім того, судом не взято до уваги недобросовісну поведінку сторони захисту та затягування судового розгляду. Зокрема, апеляційний суд не навів мотивів щодо підстав відкладення судових засідань, а саме: з власної ініціативи - 25 грудня 2025 року та за клопотанням захисника- 05 лютого 2026 року, хоча знав, що строк притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_5 спливає 14 лютого 2026 року. Також ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК в частині залишення її цивільного позову без розгляду, та неналежно мотивована в частині зменшення розміру процесуальних витрат.
Перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Згідно ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
За частиною 1 статті 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло, зокрема, три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження чи позбавлення волі.
Так, з долученої ухвали апеляційного суду вбачається, що підчас апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні заявив клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
В ухвалі від 19 березня 2026 року суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії кримінального проступку. Враховуючи, що кримінальне правопорушення обвинуваченим ОСОБА_5 вчинене 14 лютого 2023 року, тобто минуло три роки, а тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст.49 КК на момент прийняття даної ухвали закінчилися строки давності притягнення його до кримінальної відповідальності. При цьому, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_5 не вчинив нових кримінальних правопорушень, від органу досудового розслідування не переховувався, а строки давності в кримінальному провадженні не переривалися та не зупинялися.
Що стосується тверджень потерпілої про тривалий судовий розгляд, неодноразове відкладення судових засідань з різних причин, що в результаті призвело до спливу строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, то наведене не може впливати на обов`язок суду закрити кримінальне провадження, як це визначено ст. 49 КК, за наявності передбачених для цього законом підстав.
За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_5 у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, слід задовольнити.
Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи потерпілої про безпідставність звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності є необґрунтованими.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом на підставі ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності, закрив кримінальне провадження.
Згідно з усталеною судовою практикою характер і розмір шкоди з`ясовується при розгляді кримінального провадження по суті.
У випадку закриття провадження судом цивільний позов не розглядається, а вимоги позивача про відшкодування шкоди у цьому випадку можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, як це передбачено ч. 7 ст. 128 КПК.
Отже, суд апеляційної інстанції вірно встановив, що під час закриття кримінального провадження та зазначив, що у разі постановлення такої ухвали, заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду, що дозволяє позивачу вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.
Вказане вище узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 129 КПК, згідно з якими вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зважаючи на зміст поданої касаційної скарги, не встановлено.
З огляду на наведене підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону не встановлено.
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене і керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 березня 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6