ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 916/1078/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Кондратової І. Д. - головуючої, суддів: Бакуліної С. В., Вронської Г. О.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Лінія 1"
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.05.2026
(головуючий - Павленко Н. А., судді: Богатир К. В., Лічман Л. В.)
за заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова лінія 1"
до Дочірнього підприємства "Мегатранс-2"
про стягнення 2 848 741 грн
Хронологія спору
1. 24.03.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова Лінія 1" (далі - Товариство) до подання позову звернулося до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать та містяться на відкритих рахунках Дочірнього підприємства "Мегатранс-2" (далі - Підприємство) у банківських або інших фінансово-кредитних установах у межах суми позовних вимог у розмірі 2 848 741 грн, як у національній, так і іноземній валюті, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після постановлення ухвали про забезпечення позову, крім рахунків із спеціальним режимом використання, та рахунків (зокрема, кореспондентських), звернення стягнення на які заборонено законом.
2. На обґрунтування своїх вимог послалося на те, що у нього є підстави сумніватися у виконанні рішення, ухваленому у справі про стягнення з відповідача грошових коштів, позаяк фінансовий стан його погіршується, щороку зменшується дохід, грошові активи з початку 2025 року з 3 617 500 грн на кінець 2025 року зменшились до 84 100 грн, у штаті Підприємства працює лише 3 особи, а власниками останнього є нерезиденти.
3. Конкретизуючи свої мотиви, Товариство стверджує про такі обставини:
- рішенням Господарського суду Одеської області від 27.06.2025 у справі № 911/1065/24, залишеним без змін постановами Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 та Верховного Суду від 18.12.2025, присуджено до стягнення з Товариства на користь Підприємства заборгованість за договором оренди у розмірі 11 434 243,27 грн та судовий збір у сумі 171 513,65 грн, але у цьому рішенні не врахований сплачений гарантійний платіж у розмірі 2 257 872 грн, який неповернутий з 05.04.2024 і до моменту подання позову;
- цей гарантійний платіж безпідставно перебуває у користуванні Товариства з 06.04.2024 по 22.03.2026, за прострочення його сплати підлягають нарахуванню 3 % річних у сумі 132 737,32 грн та інфляційні втрати у розмірі 132 737,32 грн і про їх стягнення заявить у позові;
- ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 у справі № 911/1065/24 розстрочено виконання рішення Господарського суду Одеської області від 27.06.2025 та станом на 27.03.2026 на рахунок Підприємства мали надійти грошові кошти у розмірі 2 901 439,23 грн, що більше, ніж на 50 000 грн перевищує розмір позовних вимог і дозволить накласти арешт на грошові кошти у межах позовних вимог без завдання шкоди останньому.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
4. 25.03.2026 Господарський суд Одеської області постановив ухвалу про задоволення заяви Товариства.
5. Мотивував тим, що Підприємство може у будь-який момент, у тому числі під час розгляду справи судом, але до прийняття ним остаточного рішення, перерахувати кошти третім особам, що зумовить у майбутньому ймовірність невиконання рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 2 848 741 грн. Виснував, що заявлений захід забезпечення позову відповідає статтям 136, 137 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а також вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між ним і предметом позовних вимог. При цьому врахував те, що предметом позову, з яким заявник має намір звернутися до господарського суду, є майнова вимога про стягнення грошових коштів, а саме гарантійного платежу у розмірі 2 257 872 грн з урахуванням 3 % річних у сумі 132 737,32 грн та інфляційних втрат у розмірі 458 132,45 грн. Станом на 23.03.2026 відповідач не повернув гарантійний платіж, тоді як кінцевий строк його повернення був 05.04.2024. Крім того суд звернув увагу на доводи заявника про те, що станом на 27.03.2026 на рахунок відповідача мають надійти грошові кошти у сумі 2 901 439,23 грн на виконання вимог ухвали Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 у справі № 911/1065/24, але щороку розмір активів відповідача зменшується, на кінець 2025 року зменшився до 84 100 гривень, що у декілька разів менше від розміру позовних вимог у цій справі. Зауважив також на тому, що обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав Підприємства, оскільки відповідні грошові кошти залишаються у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ними.
6. 12.05.2026 Південно-західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову про скасування цієї ухвали й відмовив у задоволенні заяви Товариства.
7. Мотивував тим, що заявник не довів необхідності застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти, співмірності їх застосування з предметом позовних вимог, зв`язку між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення, що буде постановлено у цій справі. Спростував посилання заявника на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення на тій підставі, що це є лише припущенням. Зауважив на тому, що заява Товариства не містить обґрунтованих доводів щодо реальних існуючих обставин, які вказують на можливе ухилення відповідача від виконання рішення суду чи вчинення ним дій, які би свідчили про те, що невжиття заходів до забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, тоді як він лише допускає припущення того, що відповідач здійснює виведення активів та грошових коштів зі своїх рахунків з метою унеможливлення виконання рішення у цій справі. До того ж, посилання заявника лише на зменшення розміру коштів без урахування у цілому майнового стану Підприємства і його платоспроможності не може свідчити про існування ризиків унеможливлення виконання рішення суду у цій справі. Звернув увагу на те, що заявник не надав доказів, що підтверджують наявність у відповідача відкритих виконавчих проваджень, арештів, наявності податкового боргу/застави, тощо, тоді як обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення зводиться заявником до наявності у відповідача перед ним боргу, проти якого останній заперечує. Крім того наголосив, що поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що заявник не надав доказів на підтвердження існування спору про повернення гарантійного платежу, доказів звернення до Підприємства з вимогою про його повернення чи відмови останнього повертати Товариству гарантійний платіж.
Короткий зміст касаційної скарги
8. Товариство у касаційній скарзі просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі абзацу 2 частини другої статті 287 ГПК України. 
9. Скаржник наполягає на тому, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права і суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 17.01.2025 у справі № 903/497/24, від 19.02.2025 у справі № 904/3756/24, від 11.02.2026 у справі № 916/3139/25, від 11.02.2026 у справі № 911/9/24, щодо застосування норм статей 136, 137, 138, 145 ГПК України. 
10. Скаржник звернув увагу на те, що відповідач не навів аргументів і не надав доказів на підтвердження тієї обставини, що потреба у забезпеченні позову відпала або змінились обставини (до ухвалення рішення по суті спору), що спричинили застосування заходів забезпечення позову. На переконання скаржника, суд має врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення і гарантувати відновлення порушених прав позивача у разі задоволення позову й виконання ухваленого рішення.
11. Крім того вважає, що суд апеляційної інстанції порушив норми статей 42, 56 ГПК України, оскільки неправомірно та необґрунтовано не поновив Товариству строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, що є порушенням його прав на справедливий суд. Суд апеляційної інстанції також не дотримався норм процесуального права, оскільки не надіслав в електронний кабінет представника позивача ухвалу про відкриття провадження, тоді як ГПК України розрізняє окремо учасника у справі і представника учасника. Тому вважає, що представник позивача не порушив строк на подання відзиву і пояснень.
12. Інші доводи касаційної скарги аналогічні аргументам Товариства про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, викладеним Товариством у заяві про це.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
13. Підприємство у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. Його аргументи зводяться до такого:
- Товариство, маючи заборгованість перед Підприємством у сумі 11 434 243,27 грн за судовим рішенням у справі № 911/1065/24, подало заяву про забезпечення її позову до останнього на суму 2 848 741 грн, у такий спосіб воно намагається переглянути судове рішення у справі № 911/1065/24. Такі дії Товариства спрямовані на блокування чи ускладнення виконання рішення суду у справі № 911/1065/24;
- у касаційній скарзі Товариство не визначило, як співвідноситься його вимога про забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти Підприємства у сумі 2 848 741 грн з наявністю у нього непогашеної заборгованості перед Підприємством на суму, більшу у чотири рази, - 11 434 243,27 грн;
- Товариство приховало від суду, що у провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа № 916/246/26 за його позовом до Підприємства про визнання недійсним того самого договору оренди приміщень торгово-сервісного комплексу від 21.04.2019 № 21-04, на підставі якого позивач обґрунтовує своє право на повернення гарантійного платежу у цій справі. Тож Товариство одночасно займає взаємовиключні правові позиції, а саме: у справі № 916/246/26 заперечує дійсність договору оренди, а у заяві про забезпечення позову у цій справі посилається на його дійсність та на умови пункту 5.5 цього договору як на підставу позовних вимог, його поведінка є суперечливою;
- аргумент Товариства про незаконну відмову апеляційного суду поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу з посиланням на ненадсилання ухвали про відкриття апеляційного провадження окремо до електронного кабінету представника позивача адвоката Козій Д. О., а не самого Товариства, є неспроможним і не може бути підставою для касаційного оскарження постанови. Адже у клопотанні про поновлення процесуального строку, поданому до Південно-західного апеляційного господарського суду, представник Товариства просила суд лише поновити строк на подання відзиву без будь якого посилання на обставини ненадсилання ухвали саме представнику. Оскільки цей довід апеляційний господарський суд не досліджував з огляду на його відсутність у клопотанні позивача, то він не може бути предметом касаційного перегляду. Цей аргумент Товариства суперечить вимогам частини одинадцятої статті 242 ГПК України, яка передбачає надсилання судових рішень саме учаснику справи за наявності у нього зареєстрованого електронного кабінету і не передбачає обов`язку надсилати ухвали суду окремо представнику учасника. Процесуальний закон не покладає на суд апеляційної інстанції обов`язку додатково направляти процесуальні документи до окремого електронного кабінету представника за умови направлення такого документа самому учаснику справи;
- перелічені Товариством у касаційній скарзі постанови Верховного Суду ухвалені у неподібних правовідносинах, останнє не навело жодного правового висновку касаційної інстанції, який мав бути, але не був врахований судом апеляційної інстанції про ухваленні оскаржуваної постанови, а всі доводи скаржника зводяться лише до спроби примусити суд касаційної інстанції здійснити переоцінку доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції відповідно до частини другої статті 300 ГПК України. 
Позиція Верховного Суду
14. Предметом касаційного оскарження у цій справі є постанова апеляційного господарського суду, якою скасовано ухвалу місцевого господарського суду про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову й ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цієї заяви.
15. Перевіряючи правильність застосування судом апеляційної інстанції норм права при ухваленні оскаржуваної постанови, передусім слід зауважити на тому, що вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту, матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
16. Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
17. Відповідно до частин першої, четвертої статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
18. У постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
19. Обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, із якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору (пункт 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 у справі № 344/13201/23).
20. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).
21. Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. 
22. Саме на заявника покладено обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. 
23. Як установили суди попередніх інстанцій, необхідність вжиття заходів забезпечення зводиться позивачем до тверджень про наявність у відповідача заборгованості перед ним у сумі 2 848 741 грн та невизнання такої заборгованості останнім. Саме ці обставини покладені судом першої інстанції в обґрунтування підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову. 
24. На противагу цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що лише потенційна можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки це має характер припущення. Крім того саме Товариство є боржником Підприємства у справі № 911/1065/24, у якій Господарський суд Одеської області ухвалив рішення від 27.06.2025 про стягнення 11 434 243,27 грн, заборгованість за яким не погашена. До того ж місцевий господарський суд розстрочив виконання цього рішення шляхом сплати кожного місяця до 27 числа, починаючи з березня 2026 року по 2 901 439,23 грн. Зауважив також на тому, що суд першої інстанції не врахував, що Товариство не надало доказів на підтвердження обставин, що дійсно між сторонами існує спір щодо повернення гарантійного платежу, доказів звернення до Підприємства з вимогою про повернення гарантійного платежу чи відмови останнього його повертати. Тобто позивач обмежився лише посиланнями на можливість відповідача розпорядитися належними йому грошовими коштами, що не може свідчити про наявність ризику невиконання майбутнього судового рішення, у такий спосіб ототожнив факт заявлення грошових вимог із наявністю ризику невиконання рішення, тоді як припущення потенційної можливості відповідача розпоряджатися коштами й ухилення його від виконання судового рішення у разі задоволення позову не є підставою вважати, що існують такі ризики.
25. При розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою.
26. Проаналізувавши оскаржувану постанову апеляційного господарського суду у межах доводів касаційної скарги та перевіривши правильність застосування норм статей 136, 137 ГПК України, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції належним чином оцінив доводи сторін та подані докази, дотримався принципів співмірності, розумності та балансу інтересів учасників спору і не порушив норм процесуального права. Адже позивач не надав доказів, які би свідчили про те, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. При цьому, арешт коштів, який накладається судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, має на меті подальше звернення стягнення на такі кошти у разі задоволення позову. 
27. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 міститься висновок про те, що вжиття заходів забезпечення позову передбачає доведення стороною обставин вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). З огляду на цей висновок вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника довести необхідність такого забезпечення шляхом подання доказів, підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення.
28. Суд першої інстанції, задовольняючи заяву Товариства та вказуючи про наявність підстав для забезпечення позову, не встановив порушених відповідачем прав позивача, ризик незабезпечення ефективного захисту порушених цих прав, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22. 
29. Товариство не надало доказів, які би свідчили про неправомірність дій Підприємства, порушення ним прав позивача та вчинення ним дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, а також імовірність утруднення або унеможливлення виконання в майбутньому судового рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову. Сам по собі факт можливості відповідача розпоряджатися коштами не є доказом ризику ухилення від виконання судового рішення. Натомість самі лише твердження Товариства про потенційну можливість ухилення Підприємства від виконання судового рішення у разі задоволення позову без надання відповідних доказів не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
30. У постанові від 17.01.2025 у справі № 903/497/24, на яку послався скаржник у касаційній скарзі, Верховний Суд, який скасував постанову апеляційного господарського суду і направив справу у частині перегляду ухвали про забезпечення позову на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду, виснував, що апеляційний суд заяву про забезпечення позову по суті не переглянув і помилково зазначив, що вона не підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.
31. У справах №№ 904/3756/24, 916/3139/25 та 911/9/24 предметом позовів були немайнові вимоги, у яких досліджується, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав.
32. Водночас накладення арешту на грошові кошти відповідача, як у справі, що розглядається, може відбутися лише у справах, де заявлено майнову вимогу до відповідача, і для цього наявні достатньо обґрунтовані припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду
33. Тому доводи Товариства про невідповідність висновків суду апеляційної інстанції висновкам Верховного Суду у застосуванні статей 136, 137 ГПК України у названих скаржником постановах не знайшли підтвердження, позаяк правові позиції Верховного Суду, на які послалося Товариство, сформовані за інших фактичних обставин, ніж у цій справі. До того ж аргумент Товариства про незаконну відмову апеляційного суду поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу не є підставою для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.
34. За таких обставин доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права не отримали підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваної постанови і не є підставою для її скасування.
Щодо клопотання про зупинення провадження у справі
35. Підприємство заявило клопотання про зупинення провадження у цій справі до закінчення перегляду об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду справи № 915/927/25, яку колегія суддів передала для вирішення питання відступлення від висновків та/або конкретизації (уточнення) висновків Верховного Суду щодо застосування норм статей 13, 136, 137 ГПК України, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 07.11.2024 у справі № 915/538/24, на які послалися суди попередніх інстанцій у цій справі. Зокрема, колегія суддів запропонувала конкретизувати або уточнити правовий висновок про те, що за умови неможливості встановлення достатності чи недостатності грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках у всіх банківських установах, для задоволення вимог про стягнення коштів в межах суми позову доцільно накладати заборону на вчинення певної дії (як-от, на відчуження майна), а доведення вартості такого майна якого покладати на позивача/заявника відповідно до вимог статей 13, 136, 137 ГПК України. 
36. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалою від 19.12.2025 прийняла до розгляду справу № 915/927/25. 
37. Заявник також послався на те, що в аналогічних справах №№ 925/1473/23 (925/558/25), 916/4616/25, 918/18/26, 904/7532/25 та 915/1539/25 Верховний Суд зупинив провадження.
38. У справі № 915/927/25 прокурор оскаржував договір і заявив вимоги про стягнення грошових коштів. Суди за заявою прокурора забезпечили цей позов шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що знаходяться на всіх рахунках відповідача у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах суми позову. 
39. У справі № 925/1473/23 (925/558/25) також прокурор оскаржував договір, просив повернути майно, стягнути борг з орендної плати за землю, визнати відсутнім права на суборенду земельної ділянки комунальної власності. Суд першої інстанції за заявою прокурора наклав арешт на майно, заборонив вчиняти дії, пов`язані з відчуженням, державною реєстрацією речових прав щодо цього майна, наклав арешт на грошові кошти, в іншій частині заяву прокурора залишив без задоволення. Апеляційний господарський суд скасував ухвалу суду першої інстанції у частині накладення арешту на майно товариства у межах визначеної судом суми, ухвалив у цій частині нове судове рішення про заборону відчужувати нерухоме майно у межах цієї ж суми, в іншій частині залишив без змін ухвалу суду першої інстанції.
40. У справі № 916/4616/25 заявлений позов про стягнення позики. За заявою позивача накладений арешт на грошові кошти товариства у межах суми боргу і на нерухоме та рухоме майно, земельні ділянки, що належать або підлягають передачі товариству у межах суми боргу, які знаходяться у нього і будуть виявлені відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".
41. У справі № 918/18/26 заявлялися первісний позов про стягнення грошових коштів і зустрічний позові про розірвання договору і стягнення грошових коштів. Місцевий господарський суд вжив заходів забезпечення позову, накладаючи арешт і на грошові кошти і на майно, тоді як суд апеляційної інстанції залишив без змін судове рішення цього суду про накладення арешту лише на грошові кошти у межах ціни позову.
42. У справі № 904/7532/25 прокурор просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки. Суди обох інстанцій заборонили відповідачу та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, до набрання рішенням у цій справі законної сили вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладання договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, здійснення поділу та об`єднання тощо щодо об`єкта нерухомого майна - комплексу будівель та споруд, право власності на яке зареєстровано за ним, у межах суми позову.
43. У справі № 915/1539/25 позовними вимогами є стягнення грошових коштів і звернення стягнення на передане у заставу майно. Суд першої інстанції вжив заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах суми позову та на все нерухоме майно, що йому належить і буде виявлено виконавцем в ході примусового виконання ухвали про забезпечення позову, у межах суми позову, тоді як апеляційний господарський суд скасував ухвалу місцевого господарського суду і відмовив позивачу у задоволенні заяви про вжиття таких заходів.
44. Тобто у вищеперелічених справах суди вжили заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту і на грошові кошти, і на майно відповідачів, тож саме тому колегія суддів на вирішення об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 915/927/25 передала питання, у якому запропонувала замість такого виду забезпечення позову, як арешт належного відповідачу майна, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 137 ГПК України, застосовувати інший захід забезпечення позову - заборону відповідачу вчиняти певні дії, визначений пунктом 2 частини першої статті 137 цього Кодексу.
45. Однак у справі, що розглядається, йдеться лише про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, тоді як про арешт належного відповідачу майна не йдеться.
46. Відповідно у цій справі не розглядався судами альтернативний накладенню арешту на грошові кошти відповідача захід забезпечення позову у вигляді заборони на вчинення певної дії (наприклад, на відчуження майна), унормований пунктом 2 частини першої статті 137 ГПК України. 
47. Відповідно, висновок об`єднаної палати у справі № 915/927/25, а саме щодо правильного застосування положень статей 13, 136, 137 ГПК України (у контексті доцільності застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення заборони на вчинення певної дії (наприклад, на відчуження майна), визначеного пунктом 2 частини першої статті 137 ГПК України, замість такого виду забезпечення позову, як арешт належного відповідачу майна, передбачений пунктом 1 частини першої статті 137 цього Кодексу, не стосується правовідносин у цій справі.
48. Тому підстав для задоволення названого вище клопотання Підприємства немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
49. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
50. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
51. З урахуванням меж перегляду справи у касаційній інстанції колегія суддів вважає, що наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм процесуального права, а отже, підстав для її зміни чи скасування немає.
Судові витрати
52. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова лінія 1" залишити без задоволення.
2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.05.2026 у справі № 916/1078/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча І. Кондратова

Судді С. Бакуліна
з окремою думкою

Г. Вронська