ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року | Справа №160/18305/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ремез К.І. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

29.06.2026 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
08.07.2026 до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій позивач просить суд:
– визнати протиправними дії Відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄРДПОУ 21910427), Відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (код ЄРДПОУ 13814885), щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );
– зобов`язати Відповідача 1: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄРДПОУ 21910427) зарахувати до страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме періоди роботи – з 04.12.1984 – 01.09.1986, 05.09.1989 – 01.03.1992 та 12.03.1992 – 25.03.1998 згідно до трудової книжки НОМЕР_2 датою заповнення 05 грудня 1984 року;
– скасувати рішення Відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (код ЄРДПОУ 13814885) від 10.09.2025 № 045550031627;
– зобов`язати Відповідача 2: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (код ЄРДПОУ 13814885) повторно розглянути заяву від 03.09.2025 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні суду.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, за результатами розгляду якої за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. До страхового стажу не зараховано періоди роботи, зазначені у трудовій книжці, з тих мотивів, що на титульній сторінці трудової книжки відсутня печатка. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки трудова книжка містить усі необхідні записи про спірні періоди роботи, а відповідальність за правильність ведення та заповнення трудової книжки покладено на роботодавця, а не на працівника.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.07.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2026 залучено до участі у справі як відповідача-2 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.
19.08.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому відповідач-2 проти позову заперечував. Відповідач-2 зазначив, що період роботи позивача за кордоном не відображений у персоніфікованому обліку, оскільки внески за цей період не надійшли до Пенсійного фонду України; органи Пенсійного фонду не мають змоги затребувати докази про роботу в СРСР від радянських архівів, а обов`язок доведення наявності трудового періоду покладається на позивача.
Одночасно із заявою про уточнення позовних вимог позивач подала заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, в якій зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено 10.09.2025, останнім днем звернення до суду було 10.03.2026, і просила визнати причини пропуску строку поважними.
Відповідно до частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Судом встановлено, що позовну заяву подано 29.06.2026, тобто з пропуском шестимісячного строку, обчисленого від дати ухвалення оскаржуваного рішення.
Водночас суд враховує, що доказів вручення позивачу копії рішення від 10.09.2025 № 045550031627 матеріали справи не містять, а отже, дата, з якої позивач дізналася про порушення свого права, з достовірністю не встановлена.
Суд також враховує, що позивач вживала заходів для з`ясування підстав відмови: через свого представника вона звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з адвокатським запитом від 11.05.2026 № 11.5.26/2 і лише за результатами розгляду цього запиту отримала відповідь від 26.05.2026 № 0400-010303-8/99799, у якій підстави відмови було викладено розгорнуто, зокрема із зазначенням підстав, яких саме оскаржуване рішення не містило. Позовну заяву подано 29.06.2026, тобто протягом місяця після отримання цієї відповіді.
Крім того, строк звернення до суду в цій справі припадає на період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та неодноразово продовженого.
У постанові від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22 Верховний Суд зазначив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду з позовними заявами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд ураховує також усталену позицію Європейського суду з прав людини, за якою правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, а при перевірці його додержання необхідно звертати увагу на обставини справи.
За таких обставин, з огляду на характер спірних правовідносин, предметом яких є право особи на пенсійне забезпечення, суд визнає причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлює його.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України.
03.09.2025 позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, яким прийнято рішення від 10.09.2025 № 045550031627 про відмову в призначенні пенсії за віком.
Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 60 років, а вік заявниці на дату звернення – 60 років 01 місяць 17 днів. Необхідний страховий стаж згідно зі статтею 26 цього Закону становить 32 роки. Страховий стаж особи становить 22 роки 02 місяці 20 днів. Стаж для визначення права згідно з пунктом 3.1 Прикінцевих положень Закону становить 24 роки 18 днів.
Підставами незарахування періодів до страхового стажу в оскаржуваному рішенні зазначено:
– періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 – оскільки на титульній сторінці відсутня печатка; для зарахування необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи, видані на підставі первинних документів;
– період здійснення підприємницької діяльності з 18.10.1999 по теперішній час – оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків; частково зазначений страховий стаж з 01.10.2005 зараховано згідно з даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Судом встановлено, що трудова книжка серії НОМЕР_2 , дата заповнення 05 грудня 1984 року, містить послідовні записи про спірні періоди роботи позивача:
– з 04.12.1984 – прийнята вихователем дитячого садка № 87 району імені 26 комісарів міста Тбілісі; звільнена 01.09.1986 у зв`язку з переведенням чоловіка на нове місце служби;
– з 05.09.1989 – прийнята вихователем дитячого садка № 6 військової частини НОМЕР_3 ; звільнена 01.03.1992;
– з 12.03.1992 – прийнята менеджером Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Ванта-Г»; звільнена 25.03.1998 за власним бажанням на підставі наказу від 24.03.1998 № 121-15.
Період роботи з 04.12.1984 по 01.09.1986 підтверджується також документами, виданими компетентними органами іншої держави та легалізованими в установленому порядку, а саме: наказом відділу освіти виконавчого комітету ради народних депутатів району імені 26 комісарів міста Тбілісі від 04.12.1984 № 1-08/163 про призначення позивача вихователем дитячого садка № 87; архівною довідкою Національного архіву Грузії (Тбіліський центральний архів) від 11.02.2025 № AA2025001492-06 про роботу позивача вихователем дитячого садка-ясел № 87 у 1984–1986 роках; архівною довідкою Тбіліського центрального архіву про заробітну плату позивача за 1984–1986 роки. Зазначені документи засвідчено апостилем від 03.06.2025 № 050163832070916, проставленим Тбіліським будинком юстиції, а справжність підпису перекладача засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. 11.07.2025 за реєстровим № 6573.
На адвокатський запит представника позивача від 11.05.2026 № 11.5.26/2 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 26.05.2026 № 0400-010303-8/99799 повідомило, що заяву позивача від 03.09.2025 розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, та додатково зазначило, що для зарахування страхового стажу за період роботи з 12.03.1992 по 25.03.1998 у Товаристві з обмеженою відповідальністю фірма «Ванта-Г» необхідно надати уточнюючу довідку, оскільки при звільненні у печатці відсутній ідентифікаційний код підприємства.
Не погоджуючись із відмовою в призначенні пенсії, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV).
Спірні правовідносини виникли у зв`язку зі зверненням позивача із заявою про призначення пенсії 03.09.2025 та ухваленням відповідачем-2 рішення 10.09.2025, у зв`язку з чим норми матеріального права застосовуються судом у редакції, чинній станом на 03.09.2025.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Згідно з абзацом дев`ятим частини першої статті 26 Закону № 1058-IV з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 32 років.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Аналогічне положення закріплено в частині першій статті 48 Кодексу законів про працю України.
Пунктами 1–3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі – Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Порядок ведення трудових книжок у спірні періоди визначався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі – Інструкція № 162), а з 29.07.1993 – Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі – Інструкція № 58).
Згідно з пунктом 2.11 Інструкції № 162 та пунктом 2.12 Інструкції № 58 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 162 та пункту 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи за період до впровадження системи персоніфікованого обліку, є трудова книжка, а обов`язок щодо правильного заповнення трудової книжки, внесення до неї записів та їх засвідчення покладено на власника або уповноважений ним орган і спеціально уповноважених ним осіб, а не на працівника.
Щодо відсутності печатки на титульній сторінці трудової книжки
Єдиною підставою незарахування спірних періодів роботи, наведеною у самому оскаржуваному рішенні від 10.09.2025 № 045550031627, є відсутність печатки на титульній сторінці трудової книжки серії НОМЕР_2 .
Суд зазначає, що проставлення печатки на титульному аркуші трудової книжки є обов`язком особи, відповідальної за видачу трудових книжок на підприємстві, де трудова книжка заповнювалася вперше (пункт 2.11 Інструкції № 162), а не обов`язком працівника. Позивач не мала ані повноважень, ані фактичної можливості впливати на виконання цього обов`язку роботодавцем у 1984 році.
Водночас зазначений недолік стосується виключно оформлення відомостей про власника трудової книжки і не стосується змісту записів про періоди роботи. Записи про прийняття на роботу та звільнення виконані послідовно, містять посилання на накази роботодавців, узгоджуються між собою і не містять виправлень, підчисток чи інших застережень, які давали б підстави сумніватися в їх достовірності.
На переконання суду, важливим для врахування відповідного періоду роботи особи до страхового стажу є наявність відповідних записів у трудовій книжці щодо такої роботи, а не якість оформлення трудової книжки її роботодавцем.
Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача, відповідачами до суду не надано.
Щодо зазначеної в оскаржуваному рішенні вимоги надати уточнюючі довідки суд зазначає, що чинне законодавство не покладає на особу обов`язку подання таких довідок за наявності трудової книжки з записами про спірні періоди роботи. Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 637 інші документи приймаються для підтвердження стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, чого у цій справі не встановлено.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.11.2025 у справі № 160/25181/24, зазначивши, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній.
У постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 Верховний Суд зазначив, що невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та незарахування страхового стажу.
Отже, на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, зазначених у її трудовій книжці. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Щодо відсутності ідентифікаційного коду підприємства у печатці при звільненні.
У листі від 26.05.2026 № 0400-010303-8/99799 орган Пенсійного фонду додатково зазначив, що для зарахування періоду роботи з 12.03.1992 по 25.03.1998 у Товаристві з обмеженою відповідальністю фірма «Ванта-Г» необхідна уточнююча довідка, оскільки при звільненні у печатці відсутній ідентифікаційний код підприємства.
Суд зауважує, що ця підстава в оскаржуваному рішенні від 10.09.2025 № 045550031627 не наводилася. Суб`єкт владних повноважень не може обґрунтовувати правомірність прийнятого ним рішення мотивами, які в самому рішенні наведені не були.
Разом з тим суд відхиляє цей довід і по суті. Запис про звільнення позивача 25.03.1998 засвідчено печаткою підприємства, тобто вимогу пункту 4.1 Інструкції № 58 дотримано. Зазначення на печатці ідентифікаційного коду підприємства є обов`язком самого суб`єкта господарювання, який виготовляє і застосовує печатку, і жодним чином не залежить від працівника. Невиконання підприємством вимог пункту 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 118, не може мати наслідком позбавлення працівника права на зарахування підтвердженого записами трудової книжки періоду роботи до страхового стажу.
Щодо доводів відзиву про роботу за межами України.
У відзиві відповідач-2 зазначив, що період роботи позивача за кордоном не відображений у персоніфікованому обліку, оскільки внески за цей період не надійшли до Пенсійного фонду України.
Суд зазначає, що ця підстава в оскаржуваному рішенні від 10.09.2025 № 045550031627 також не наводилася, а тому з наведених вище мотивів не може бути покладена в основу висновку про правомірність цього рішення.
Поряд із цим суд зауважує таке.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, застосовуються норми міжнародного договору.
Згідно з частиною другою статті 24-1 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди.
За змістом частин другої, третьої статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для встановлення права на пенсію громадянам держав – учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти із зазначеної Угоди; дію Угоди для України припинено з 19.06.2023.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, вихід України з Угоди від 13.03.1992 не поширюється на періоди трудової діяльності, які мали місце в період її чинності, і не є підставою для незарахування таких періодів до страхового стажу. Особа, яка працювала за межами України в період чинності міжнародного договору, що передбачав відповідне право, мала легітимні очікування щодо свого пенсійного забезпечення і не може нести негативних наслідків подальшої денонсації такого договору.
Суд додатково звертає увагу, що у листі від 26.05.2026 № 0400-010303-8/99799 орган Пенсійного фонду вказав на припинення участі в Угоді від 13.03.1992 Російською Федерацією та на зарахування стажу на території Росії лише по 31.12.1991, тоді як зі змісту трудової книжки та архівних документів вбачається, що спірний період роботи позивача у 1984–1986 роках мав місце в місті Тбілісі. Наведене свідчить, що обставини, які мають значення для вирішення питання про зарахування спірних періодів, під час розгляду заяви позивача належним чином не з`ясовувалися.
Щодо обов`язку органу Пенсійного фонду перевіряти подані документи.
Відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також у необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей.
Згідно з пунктом 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі – Порядок № 22-1), право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
У разі виникнення сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки або потреби в додаткових відомостях відповідач-2 мав право самостійно витребувати відповідні документи та перевірити обґрунтованість їх видачі. Доказів вжиття таких заходів матеріали справи не містять, натомість тягар усунення недоліків, допущених роботодавцями, покладено виключно на позивача.
Суд ураховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04.07.2023 у справі № 580/4012/19, згідно з якою витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу, а перекладання обов`язку доказування та надання відомостей на позивача є неприйнятним.
Щодо впливу спірних періодів на право позивача.
За розрахунком відповідача-2, наведеним в оскаржуваному рішенні, страховий стаж позивача становить 22 роки 02 місяці 20 днів за необхідних 32 років, тобто його недостатньо на 9 років 09 місяців 10 днів. Загальна тривалість спірних періодів роботи, зазначених у трудовій книжці серії НОМЕР_2 , перевищує зазначену величину.
Отже, незарахування відповідачем-2 спірних періодів роботи безпосередньо зумовило висновок про відсутність у позивача необхідного страхового стажу і, відповідно, відмову в призначенні пенсії.
Водночас обчислення страхового стажу віднесено частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV до компетенції територіальних органів Пенсійного фонду, у зв`язку з чим суд не підміняє відповідача-2 у цьому питанні та не встановлює остаточної тривалості страхового стажу позивача.
Всупереч вимогам частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач-2 як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності оскаржуваного рішення в частині невключення спірних періодів до страхового стажу.
За таких обставин суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 10.09.2025 № 045550031627 в частині невключення до страхового стажу позивача періодів роботи з 04.12.1984 по 01.09.1986, з 05.09.1989 по 01.03.1992 та з 12.03.1992 по 25.03.1998 прийнято без урахування всіх обставин, що мають значення, а тому є протиправним та підлягає скасуванню в цій частині.
Щодо належного відповідача та способу захисту.
Відповідно до пункту 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує електронну пенсійну справу. Згідно з пунктом 4.3 Порядку № 22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію.
Заяву позивача від 03.09.2025 розглянуто і рішення про відмову в призначенні пенсії ухвалено Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області. Саме цей орган є належним відповідачем за вимогами про скасування зазначеного рішення, зарахування спірних періодів до страхового стажу та повторний розгляд заяви.
Оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області оскаржуваного рішення не ухвалювало, прав позивача не порушувало, позовні вимоги, звернені до цього відповідача, задоволенню не підлягають.
Визначаючи спосіб захисту порушеного права, суд враховує, що відповідно до статті 58 Закону № 1058-IV призначення пенсії належить до компетенції органів Пенсійного фонду. Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Оскільки оцінка інших умов призначення пенсії за віком відповідачем-2 при ухваленні оскаржуваного рішення не здійснювалася, належним способом захисту є зобов`язання відповідача-2 зарахувати спірні періоди до страхового стажу позивача та повторно розглянути її заяву від 03.09.2025 з урахуванням зарахованих періодів і висновків суду.
Вимога про визнання протиправними дій відповідачів щодо відмови у призначенні пенсії за віком є похідною від вимоги про скасування рішення, яким таку відмову оформлено, і окремого задоволення не потребує.
Отже, позов підлягає частковому задоволенню.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1064,96 грн, що відповідає ставці за подання адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою з урахуванням коефіцієнта 0,8 при поданні документів в електронній формі (частини друга, третя статті 4 Закону України «Про судовий збір») і підтверджується платіжною інструкцією від 22.06.2026.
Оскільки позов є немайновим і сплачено одну ставку судового збору, підстав для його пропорційного розподілу немає; зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2, рішення якого визнано протиправним.
Вимога про солідарне стягнення судових витрат з обох відповідачів задоволенню не підлягає, оскільки солідарного обов`язку з відшкодування судових витрат Кодекс адміністративного судочинства України не передбачає.
Керуючись ст. 6, 14, 242-245, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 10.09.2025 № 045550031627 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 в частині невключення до страхового стажу періодів роботи з 04.12.1984 по 01.09.1986, з 05.09.1989 по 01.03.1992 та з 12.03.1992 по 25.03.1998. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за віком, згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_2 , дата заповнення 05 грудня 1984 року, періоди роботи: 
– з 04.12.1984 по 01.09.1986 – на посаді вихователя дитячого садка № 87 району імені 26 комісарів міста Тбілісі; 
– з 05.09.1989 по 01.03.1992 – на посаді вихователя дитячого садка № 6 військової частини НОМЕР_3 ; 
– з 12.03.1992 по 25.03.1998 – на посаді менеджера Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Ванта-Г». 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.09.2025 про призначення пенсії за віком з урахуванням зарахованих періодів та висновків суду, викладених у цьому рішенні. 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (код ЄДРПОУ 13814885, 79016, Львівська область, Львівський район, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1064,96 грн. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.І. Ремез