ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/4771/23 (904/6370/25) 

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду: 
Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Пєскова В.Г., 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" арбітражного керуючого Сокола Олексія Юрійовича
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2026 
та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025
у справі № 904/4771/23 (904/6370/25)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС"
до  Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"
про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, 
в межах справи № 904/4771/23 
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС".

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Дніпропетровської області на стадії ліквідаційної процедури перебуває справа №904/4771/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" (далі - ТОВ "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС", боржник), повноваження ліквідатора боржника виконує арбітражний керуючий Сокол О.Ю. 

В межах вказаної справи про банкрутство ліквідатор ТОВ "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" арбітражний керуючий Сокол О.Ю. (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", відповідач) з вимогами визнання недійсним договору поруки №4А15106И/П від 25.10.2016 та стягнення грошових коштів у розмірі 886499230, 50 грн.

Одночасно з позовною заявою ліквідатором було заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору у загальному розмірі 850 262,40 грн до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2025 в задоволені клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви відмовлено, позовну заяву залишено без руху з наданням п`ятиденного строку з дня отримання ухвали для усунення недоліків шляхом надання доказів сплати судового збору у розмірі 850 262,40 грн.

Ліквідатор ТОВ "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" подав заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій він повторно просив відстрочити сплату судового збору з підстав відсутності у боржника коштів і майна та вжиття заходів щодо наповнення ліквідаційної маси. До заяви ліквідатор долучив довідку банківської установи, а саме філії Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" від 30.10.2025 № 77/409/139808/2025 про нульовий залишок коштів на рахунку, протокол інвентаризації, а також посилався на рішення комітету кредиторів про відмову у створенні фонду для авансування витрат ліквідатора.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025 позовну заяву ТОВ "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" повернуто без розгляду.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2026, за результатами розгляду апеляційної скарги ліквідатора, вищевказану ухвалу суду першої інстанції від 24.11.2025 було залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові рішення мотивовано тим, що пункт 4 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір" визначає судові процедури та коло осіб, щодо яких у межах справи про банкрутство може бути застосовано відстрочення або розстрочення сплати судового збору. 

Проте, позивач не відноситься до наведених у вказаній статті категорій осіб, щодо яких у межах справи про банкрутство може бути застосовано відстрочення або розстрочення сплати судового збору, а предмет спору не становить захист перелічених у ній категорій справ. 

Апеляційний господарський суд погодившись з наведеними висновками, додатково зазначив, що позивачем не подано належних доказів, які дають можливість оцінити комплексно реальний майновий стан боржника, а саме лише посилання на відкриття відносно скаржника провадження у справі про банкрутство не є беззаперечною підставою для відстрочення скаржнику сплати судового збору.

Установивши, що ліквідатор у визначений ухвалою від 14.11.2025 строк не подав доказів сплати судового збору в розмірі 850 262,40 грн, а заява фактично містила повторне обґрунтування клопотання про відстрочення його сплати, суд першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про неусунення недоліків позовної заяви та наявність передбачених частиною четвертою статті 174 ГПК України підстав для її повернення. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

Не погодившись з ухвалою та постановою судів попередніх інстанції, ліквідатор ТОВ "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 24.11.2025 та постанову суду апеляційної інстанції від 18.05.2026, справу направити до Господарського суду Дніпропетровської області для продовження розгляду.

Скаржник як на підстави для касаційного оскарження посилається на норми наступних статей:
- пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України (суд апеляційної інстанції і суд першої інстанції в оскаржуваних судовому рішеннях не врахували висновки Верховного Суду, викладених у постанові від 12.05.2025 у справі №910/14968/22 (910/6426/24) та висновки Великої Палати від 21.01.2026 у справі № 925/1293/19);
- пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України (судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу: суди не дослідили подані у справу докази).

За твердженням ліквідатора, суди першої та апеляційної інстанції не врахували, зазначені ліквідатором ТОВ "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" обставини неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а саме: 
- суди неправильно застосували статтю 8 Закону України "Про судовий збір"; 
- не врахували правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінки пропорційності фінансових обмежень доступу до суду;
- повернення позовної заяви через несплату судового збору фактично позбавило його можливості звернутися до суду для повернення коштів до ліквідаційної маси, чим порушено право на доступ до правосуддя, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 55 та 129 Конституції України. 

Ліквідатор вважає, що суди фактично обмежилися формальним висновком про незастосування статті 8 Закону "Про судовий збір" до боржника в ліквідаційній процедурі та не здійснили оцінки майнового стану банкрута і пропорційності обмеження доступу до суду всупереч висновкам Верховного Суду та Великої Палати щодо майнового стану заявника, що перебуває у ліквідаційній процедурі, зокрема, що ліквідатор банкрута може звертатись з відповідним клопотанням про відстрочення сплати судового збору.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

АТ КБ "ПриватБанк" у відзиві заперечує проти касаційної скарги, просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, стверджуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій правомірно констатували відсутність у ліквідатора ТОВ "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" права на відстрочення сплати судового збору на підставі статті 8 Закону України "Про судовий збір".

Правову позицію скаржника вважає такою, що базується на помилковому тлумаченні та неправильному застосуванні приписів статті 8 Закону України "Про судовий збір" у чинній редакції.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій 

Предметом касаційного перегляду у цій справі є постанова суду апеляційної інстанції, якою залишено без змін ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви ліквідатора боржника у зв`язку з невиконанням останнім вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Перед Верховним Судом постало питання перевірки дотримання господарськими судами попередніх інстанцій норм процесуального права під час вирішення питання про повернення позовної заяви у зв`язку з неусуненням позивачем недоліку позовної заяви шляхом несплати судового збору.

Загальні вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 162, 164 ГПК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 ГПК України унормовано, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 174 ГПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 123 ГПК України).

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір".
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється, у тому числі, за подання до суду позовної заяви, апеляційної і касаційної скарг на судові рішення. Розміри ставок судового збору визначені у статті 4 цього Закону.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд за її клопотанням може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умов, визначених у цій статті.

В пункті 4 частини першої вказаної статті закріплено, що суд, ураховуючи майновий стан сторони, може відстрочити або розстрочити сплату судового збору, якщо заявником (позивачем) у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) є юридична або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, яка перебуває у судових процедурах розпорядження майном, санації або реструктуризації боргів, за клопотанням арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією) або боржника. 

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій відмовили у клопотанні про відстрочення з підстав непоширення положень пункту 4 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" на випадки, коли боржник перебуває на стадії ліквідаційної процедури, тобто не поширення на позивача у даній справі.

При вирішенні доводів касаційної скарги щодо права застосування статті 8 Закону України "Про судовий збір" у контексті відстрочення або розстрочення сплати судового збору у справах про банкрутство (неплатоспроможність) колегія суддів зазначає наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.01.2026 у справі №925/1293/19 зазначила таке:
"61. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
62. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону № 1402-VIII).
63. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне розглянути заяву ТОВ "Скайсіті-груп" з урахуванням висновків, викладених у рішенні ЄСПЛ від 09.10.2025 у справі "Король та інші проти України" (Korol and Others v. Ukraine, заява № 82560/17 та інші, включно з № 36465/21).
64. ЄСПЛ, посилаючись на свою усталену практику (зокрема, рішення у справах "Голдер проти Сполученого Королівства" ([Golder v. the United Kingdom], від 21.02.1975, пункт 36, Серія А № 18, "Пономаренко проти України" [Ponomarenko v. Ukraine], заява № 13156/02, пункт 36, від 14.06.2007, "Мацюк проти України" [Matsyuk v. Ukraine], заява № 1751/03, пункт 28, від 10.12.2009 та "Кузьменко проти України" [Kuzmenko v. Ukraine, заява № 49526/07, пункт 25, від 09.03.2017), наголосив, що право на доступ до суду, тобто право ініціювати у судах провадження у цивільних справах, є невід`ємним елементом, притаманним праву, закріпленому пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це право на доступ не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які, однак, не можуть забороняти або скорочувати доступ особи у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть цього права була підірвана.
65. У керівних справах "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland; заява №28249/95; пункти 52-67; ЄСПЛ 2001-VI); "Малахов проти Молдови" (Malahov v. Moldova; заява №32268/02; пункти 31-36; від 07.06.2007); "Телтронік-КАТВ" проти Польщі" (Teltronic-CATV v. Poland; заява № 48140/99; пункти 50-64; від 10.01.2006); "Нальбант та інші проти Туреччини" (Nalbant and Others v. Turkey; заява № 59914/16; пункти 32-47; від 03.05.2022) ЄСПЛ вже встановлював порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються у цій справі.
66. Так, у рішенні від 10.01.2006 у справі "Телтронік-КАТВ" проти Польщі" ЄСПЛ встановив, що компанія-заявник не могла подати свої позовні вимоги до суду через відмову звільнити її від сплати судового збору в розмірі 13 948,49 злотих за подання позову. ЄСПЛ зазначив, що компанія-заявник була невеликим товариством з обмеженою відповідальністю, яка у 1993-1995 роках за контрактом побудувала мережу кабельного телебачення для компанії Best-Sat. Остання компанія відмовилася оплатити рахунок-фактуру компанії-заявника […], відмова сплатити зазначений рахунок-фактуру поставила компанію-заявника на межу неплатоспроможності. ЄСПЛ вважав, що обмеження доступу до суду, які мають суто фінансовий характер і які, як у цій справі, абсолютно не пов`язані з суттю позову або його перспективами на успіх, повинні підлягати особливо ретельному контролю з точки зору інтересів правосуддя. Для ЄСПЛ також важливо, що відмова у наданні звільнення відбулася на попередній стадії провадження в суді першої інстанції та призвела до того, що позови компанії-заявника ніколи не розглядалися по суті.
67. У рішенні від 03.05.2022 у справі "Нальбант та інші проти Туреччини" ЄСПЛ вважав надмірним, а отже порушенням самої суті права на доступ до суду ситуацію, коли високі судові збори не були виправдані фінансовим становищем заявника, а натомість були розраховані на основі встановленого законом відсотка від суми, що була предметом провадження. Незважаючи на відсутність консенсусу або навіть консолідованої тенденції серед держав-учасниць Конвенції щодо надання правової допомоги юридичним особам, ЄСПЛ застосував ті самі принципи щодо права на доступ до суду, не розрізняючи фізичних та юридичних осіб (Teltronic-CATV проти Польщі, заява № 48140/99, пункти 45-49, 10.01.2006; FC Mretebi, пункти 39-41; Agromodel OOD та Mironov проти Болгарії, заява № 68334/01, пункти 34-37, 24.09.2009; та Sace Elektrik Ticaret ve Sanayi A.S. проти Туреччини, заява № 20577/05, пункт 28, 22.10.2013). Відповідно до сталої практики ЄСПЛ ніколи категорично не виключав комерційних юридичних осіб з гарантій, визначених пунктом 1 статті 6 Конвенції, щодо надмірних судових витрат.
68. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що у справі «"Телтронік-КАТВ" проти Польщі" ЄСПЛ наголосив на необхідності особливо ретельного контролю за фінансовими обмеженнями доступу до суду, коли такі обмеження не пов`язані з перспективами успіху позову чи його суттю, а також коли відмова у звільненні від сплати судового збору відбувається на стадії прийняття позовної заяви, що унеможливлює будь-який розгляд справи по суті. Саме така ситуація мала місце у справі, що переглядається, оскільки Господарський суд Черкаської області ухвалою від 11.11.2019 залишив позовну заяву без руху, а згодом ухвалою від 13.12.2019 - повернув позовну заяву Товариству без розгляду по суті.
69. Аналогічно у справі "Нальбант та інші проти Туреччини" ЄСПЛ вказав, що розрахунок судового збору виключно на основі відсоткової ставки від ціни позову без урахування реального фінансового становища заявника може становити надмірний тягар, який підриває саму суть права на доступ до суду. У цій справі судовий збір у розмірі 245 942,75 грн становив 1,5 % від заявленої суми позову (16 396 183 грн), що для ТОВ "Скайсіті-груп", яке надало докази фактичної відсутності активів, доходів та банківських залишків на рівні 104,97 грн, а також документів про безуспішні спроби стягнення заборгованості в попередніх провадженнях, становило непропорційне та непосильне обмеження.
70. У справі, що переглядається, національні суди відмовили ТОВ "Скайсіті-груп" у відстроченні або звільненні від сплати судового збору з мотивів, що стаття 8 Закону №3674-VI (у редакції, чинній на час подання позову) передбачає таку можливість виключно для фізичних осіб за наявності відповідних умов. Суд першої інстанції в ухвалі від 11.11.2019, а згодом суди апеляційної та касаційної інстанцій не надали оцінки поданим Товариством доказам його критичного майнового стану (фінансовий звіт за 2018 рік, виписка з банківського рахунку, документи про безрезультатні спроби стягнення заборгованості у 2015-2018 роках тощо), обмежившись формальним тлумаченням суб`єктного складу норми.
71. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що висновок судів про неможливість застосування статті 8 Закону №3674-VI до юридичних осіб без додаткового аналізу обставин конкретної справи - за висновками ЄСПЛ - не відповідає вимогам Конвенції, оскільки пропорційність обмеження доступу до суду має оцінюватися індивідуально з урахуванням фактичної можливості сплатити збір та наслідків відмови у такому доступі для права на судовий захист".

Також, у постанові від 17.06.2026 у справі №917/1219/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке:
"8.11. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне розглянути Заяву з урахуванням викладених у Рішенні висновків ЄСПЛ про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції через непосильну ставку судового збору у провадженні, що підірвало саму суть права Товариства на доступ до суду.
8.12. ЄСЛП дійшов такого висновку, покликаючись на свою практику, зокрема, рішення у справах "Креуз проти Польщі" (Kreuz V. Poland), заява №28249/95, пункти 52-67, ЄСПЛ 2001-VI; "Малахов проти Молдови" (Malahov v. Moldova), заява №32268/02, пункти 31-36, від 07.06.2007; "Телтронік-КАТВ" проти Польщі" (Тeltronic-CATV v. Poland), заява № 48140/99, пункти 50-64, від 10.01.2006; "Нальбант та інші проти Туреччини" (Nalbant and Others v. Turkey), заява №59914/16, пункт 32-47, від 03.05.2022 (пункт 3 додатка до Рішення).
8.13. Окремі висновки з перелічених вище справ, які розглядав ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду вже аналізувала, розглядаючи заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами.
8.14. Так, у пунктах 65, 66 постанови від 04.12.2024 у справі №914/2823/15 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на висновки ЄСПЛ у справі "Креуз проти Польщі", за обставинами якої заявник звернувся до суду з позовом до муніципалітету м. Плок, вимагаючи відшкодування збитків, та подав клопотання про звільнення його від сплати судових витрат, мотивуючи це тим, що він є безробітним, однак йому було відмовлено; п. Креуз був зобов`язаний сплатити 100 000 000 старих польських злотих, що приблизно дорівнює середньому річному заробітку в Польщі на момент подання позову. У зв`язку з несплатою судового збору провадження у справі було припинено.
У цій справі ЄСПЛ зауважив, що самі по собі вимоги про сплату судових витрат у цивільному процесі не можуть розглядатися як такі, що у принципі суперечать частині першій статті 6 Конвенції; вказане конвенційне положення не може тлумачитися як таке, котре надає право на отримання безкоштовної юридичної допомоги від держави у процесі вирішення цивільної справи чи право на "безкоштовний" цивільний процес. Однак розмір судових витрат за обставин конкретної справи слід оцінювати з урахуванням можливості заявника сплатити таку суму та з огляду на стадію провадження у справі, коли у заявника виник обов`язок зі сплати цих витрат. Саме ці обставини є істотними при вирішенні питання про те, чи було порушено право особи на доступ до суду. Із цього приводу Суд відзначив, що хоча остаточна сума судових витрат і була істотно зменшена порівняно з їх попереднім розміром, вона все ж таки дорівнювала середній річній заробітній платі у Польщі, що, ясна річ, було досить обтяжливою для пересічного позивача. Національні суди також відмовилися взяти до уваги аргумент п. Креуза про те, що він не в змозі сплатити судові витрати, без отримання і вивчення будь-яких доказів, котрі б спростовували факти, наведені ним у його фінансовій декларації. Таким чином, національні суди дійшли висновку про фінансовий стан заявника без належного врахування наданих ним матеріалів. ЄСПЛ дійшов висновку про те, що національні суди не забезпечили належний баланс між інтересами держави щодо отримання судових витрат, з одного боку, і правом заявника на розгляд його справи у судовому порядку - з іншого. Розмір судових витрат, які мав сплатити заявник, був надмірним і призвів до неможливості розгляду справи п. Креуза судом, а це, на думку Суду, порушує саму суть права на доступ до суду. Отже, мало місце порушення частини першої статті 6 Конвенції.
8.15. У рішенні від 10.01.2006 у справі "Телтронік-КАТВ" проти Польщі" ЄСПЛ встановив, що компанія-заявник не могла подати свої позовні вимоги до суду через відмову звільнити її від сплати судового збору в розмірі 13 948,49 злотих за подання позову. ЄСПЛ зазначив, що компанія-заявник була невеликим товариством з обмеженою відповідальністю, яка у 1993-1995 роках за контрактом побудувала мережу кабельного телебачення для компанії Best-Sat. Вказана компанія відмовилася оплатити рахунок-фактуру компанії-заявника […], відмова сплатити зазначений рахунок-фактуру поставила компанію-заявника на межу неплатоспроможності. ЄСПЛ вважав, що обмеження доступу до суду, які мають суто фінансовий характер та абсолютно не пов`язані із суттю позову або його перспективами на успіх, повинні підлягати особливо ретельному контролю з точки зору інтересів правосуддя. Для ЄСПЛ також важливо, що відмова у наданні звільнення відбулася на попередній стадії провадження в суді першої інстанції та призвела до того, що позови компанії-заявника ніколи не розглядалися по суті (див. пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2026 у справі №925/1293/19).
8.16. У пункті 67 постанови від 21.01.2026 у справі №925/1293/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що в рішенні від 03.05.2022 у справі "Нальбант та інші проти Туреччини" ЄСПЛ вважав порушенням самої суті права на доступ до суду ситуацію, коли високі судові збори не були виправдані фінансовим становищем заявника, а натомість були розраховані на основі встановленого законом відсотка від суми, що була предметом провадження. Незважаючи на відсутність консенсусу або навіть консолідованої тенденції серед держав-учасниць Конвенції щодо надання правової допомоги юридичним особам, ЄСПЛ застосував ті самі принципи щодо права на доступ до суду, не розрізняючи фізичних та юридичних осіб (рішення у справах "Тeltronic-CATV проти Польщі", заява №48140/99, пункти 45-49, 10.01.2006; "Agromodel OOD та Mironov проти Болгарії", заява №68334/01, пункти 34-37, 24.09.2009; "Sace Elektrik Ticaret ve Sanayi A.S. проти Туреччини", заява № 20577/05, пункт 28, 22.10.2013). Відповідно до сталої практики ЄСПЛ ніколи категорично не виключав комерційних юридичних осіб з гарантій, визначених пунктом 1 статті 6 Конвенції, щодо надмірних судових витрат.
А у пункті 68 згаданої вище постанови Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у справі "Телтронік-КАТВ" проти Польщі" ЄСПЛ наголосив на необхідності особливо ретельного контролю за фінансовими обмеженнями доступу до суду, коли такі обмеження не пов`язані з перспективами успіху позову чи його суттю, а також коли відмова у звільненні від сплати судового збору відбувається на стадії прийняття позовної заяви, що унеможливлює будь-який розгляд справи по суті.
8.17. Саме така ситуація мала місце у цій справі, оскільки Господарський суд Полтавської області ухвалою від 26.07.2024 залишив позовну заяву Товариства без руху, а ухвалою від 31.07.2024 - повернув позовну заяву без розгляду.
Разом із цим суди відмовили Товариству у відстроченні сплати судового збору, мотивуючи це тим, що пункти 1 та 2 частини першої статті 8 Закону №3674-VI не поширюються на юридичних осіб незалежно від наявності майнового критерію, а норми пункту 3 частини першої цієї ж статті можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, предметом позову у яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав чи відшкодування шкоди здоров`ю, про що у цій справі не йдеться.
Однак суд першої інстанції, а згодом суди апеляційної та касаційної інстанцій не надали оцінки доводам Товариства про відсутність у нього можливості сплатити судовий збір через скрутний майновий стан, що виник у зв`язку з істотним зменшенням господарської діяльності впродовж 2020-2023 років, а також відповідним доказам, які позивач додав до клопотання про відстрочення сплати судового збору (зокрема, даним фінансової звітності та випискам з банківського рахунку), обмежившись формальним тлумаченням положень статті 8 Закону №3674-VI.
8.18. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що висновок судів про неможливість відстрочення юридичним особам сплати судового збору відповідно до статті 8 Закону № 3674-VI без аналізу обставин конкретної справи, за висновками ЄСПЛ, не відповідає вимогам Конвенції, оскільки пропорційність обмеження доступу до суду має оцінюватися індивідуально з урахуванням фактичної можливості юридичної особи сплатити судовий збір та наслідків відмови у такому доступі для її права на судовий захист.
Натомість суди попередніх інстанцій не виконали обов`язку обґрунтувати свої рішення в частині пропорційності застосованого обмеження (частина п`ята статті 236 ГПК України), а тому судові рішення, які Товариство просить переглянути за виключними обставинами, не є належно обґрунтованими в розумінні статті 6 Конвенції.
На переконання Великої Палати Верховного Суду, характер порушення, яке ЄСПЛ встановив у Рішенні (обмеження доступу до суду через непосильну ставку судового збору без оцінки майнового стану юридичної особи), суперечить Конвенції по суті, адже вказане обмеження підірвало саму суть права Товариства на доступ до суду. У цих висновках Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених пунктах 70-73 постанови від 21.01.2026 у справі №925/1293/19".

Тобто, у постанові від 17.06.2026 у справі № 917/1219/24 Велика Палата Верховного Суду підтвердила, що відмова юридичній особі у відстроченні, зменшенні або звільненні від сплати судового збору не може ґрунтуватися на формальній відсутності особи чи процедури в переліку, визначеному статтею 8 Закону України "Про судовий збір" без оцінки фактичної можливості юридичної особи сплатити судовий збір.

Водночас, висновок Великої Палати не визначає наперед результат кожного клопотання. Його процесуальне значення полягає в обов`язковості повної та мотивованої перевірки пропорційності фінансового обмеження права на доступ до суду відносно до статті 6 Конвенції. Така перевірка має бути індивідуальною, а не формальною. 

У справах про банкрутство суд може враховувати вжиті ліквідатором заходи щодо одержання коштів, реалізації активів, стягнення дебіторської заборгованості та можливого фінансування витрат кредиторами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у клопотанні про відстрочення сплати судового збору посилався на фінансовий стан ТОВ "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС", на підтвердження чого до позовної заяви було додано низку документів (доказів), зокрема: Довідку ФІЛІЇ-ДНІПРОПЕТРОВСЬКЕ ОБЛАСНЕ УПРАВЛІННЯ АТ "Державний ощадний банк України" від 30.10.2025 №77/4-09/139808/2025, відповідно до змісту якої, залишки коштів по всіх поточних рахунках в національній та іноземній валютах, за рахунком № НОМЕР_1 складають - 0,00 грн; протокол інвентаризаційної комісії від 31.07.2025, за результатами інвентаризації ТОВ "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" встановлено, що майно банкрута - відсутнє; баланс станом на 2016 рік; протокол зборів (засідання) комітету кредиторів від 31.10.2025, яким відмовлено в пропозиції про створення фонду для відшкодування витрат арбітражного керуючого СОКОЛА О.Ю. під час виконання повноважень ліквідатора ТОВ "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС".

Водночас, зі змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що суд обмежився формальним висновком про незастосування пункту 4 частини першої статті 8 Закону "Про судовий збір" до боржника в ліквідаційній процедурі.

Мотивувальна частина оскаржуваної ухвали не містить мотиви та висновки суду, до яких дійшов суд першої інстанції стосовно оцінки доказів фінансового стану позивача крізь призму пропорційності між легітимною метою та доступом до правосуддя у контексті вирішення питання відстрочення сплати судового збору, суд першої інстанції не навів мотивів достатності/недостатності доказів, наданих позивачем на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану.

Підтримавши висновок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не навів мотивів, з яких надані позивачем докази відхиляються або визнаються недостатніми, водночас вказав на ненадання позивачем інших документів, які не були визначені судом першої інстанції як необхідні для вирішення питання про відстрочення сплати збору. 

Вказане свідчить, що при вирішенні питання наявності/відсутності підстав для відстрочення сплати судового збору юридичною особою - боржником у даному конкретному випадку суди не оцінили легітимну мету, пропорційність обмеження доступу до суду з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану.

Колегія суддів наголошує, що при застосуванні статті 8 Закону України "Про судовий збір" суд повинен тлумачити її з урахуванням актуальної практики Великої Палати Верховного Суду, яка сформована з огляду на рішення Європейського суду з прав людини, в яких встановлено порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні національними судами справ (обмеження доступу до суду через непосильну ставку судового збору без оцінки майнового стану юридичної особи) та констатовано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Оцінюючи правомірність обмеження доступу до правосуддя, слід враховувати практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати допустимим процесуальним обмеженням. Такі обмеження є сумісними з гарантіями статті 6 Конвенції, якщо вони мають легітимну мету та є пропорційними і не порушуватимуть саму суть права.

Колегія суддів зауважує, що стаття 6 Конвенції не містить визначення "легітимна мета", втім приклади таких легітимних цілей містить практика ЄСПЛ. Пропорційність є одним із важливих принципів у практиці ЄСПЛ, вона вимагає щоб між законною метою, яку переслідує держава, і тими засобами, до яких вона вдається щоб її досягти, існував справжній баланс. Пропорційність вимагає знаходження справедливого балансу між правами особи і суспільним інтересом.

Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21.01.2026 у справі №925/1293/19 та від 17.06.2026 у справі № 917/1219/24 наголосила, що висновок судів про неможливість застосування статті 8 Закону до юридичних осіб без додаткового аналізу обставин конкретної справи - за висновками ЄСПЛ - не відповідає вимогам Конвенції, оскільки пропорційність обмеження доступу до суду має оцінюватися індивідуально з урахуванням фактичної можливості сплатити збір та наслідків відмови у такому доступі для права на судовий захист.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", - право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до порушення провадження у справі.

Відтак, формальна відсутність юридичної особи серед суб`єктів, названих у статті 8 Закону України "Про судовий збір" не звільняє суд від індивідуальної перевірки пропорційності фінансового обмеження.

Фінансове обмеження на стадії прийняття позову потребує особливого ретельного контролю, оскільки воно не пов`язане ані із суттю позову, ані з його перспективами та може повністю заблокувати розгляд спору.

Натомість суди попередніх інстанцій не виконали обов`язку обґрунтувати свої рішення в частині пропорційності застосованого обмеження (частина п`ята статті 236 ГПК України), а тому судові рішення, які скаржник просить переглянути, не є належно обґрунтованими в розумінні статті 6 Конвенції. 

Відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, суди не здійснили повної та мотивованої перевірки пропорційності фінансового обмеження позивача, адже не досліджували та не оцінювали в контексті пропорційності між легітимною метою та доступом до правосуддя надані докази скрутного майнового стану боржника, та наслідків відмови у такому доступі для права на судовий захист. 

Разом із цим, встановлення фактичних обставин та оцінка доказів належить насамперед до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій, а касаційний суд в силу встановлених статтею 300 ГПК України меж розгляду справи не наділений процесуальною можливістю самостійно встановити наявність або відсутність обставин щодо майнового стану заявника, які мають істотне значення для правильного застосування відповідних норм процесуального права та забезпечення доступу до правосуддя.

З огляду на характер порушення, колегія суддів зазначає, що його виправлення можливе через скасування оскаржуваних судових рішень, та направлення справи до суду першої інстанції для належного розгляду клопотання про відстрочення сплати судового збору з урахуванням висновків ЄСПЛ, Великої Палати Верховного Суду у наведених вище справах, та оцінки доказів, наданих до вказаного клопотання. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду та ухвалена за наслідками її апеляційного перегляду постанова апеляційного господарського суду - скасуванню з переданням справи до суду першої інстанції на новий розгляд на стадію прийняття позовної заяви до розгляду.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції слід надати правову оцінку наявним у справі доказам, які позивач додав до клопотання про відстрочення сплати судового збору, перевірити наявність передбачених статтею 8 Закону України "Про судовий збір" умов з урахуванням заперечень інших учасників справи, та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наявності або відсутності підстав для задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Судові витрати

Розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється, адже суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржувані процесуальні судові рішення та передає справу на новий розгляд, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314 - 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" арбітражного керуючого Сокола Олексія Юрійовича задовольнити. 

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2026 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2025 у справі № 904/4771/23 (904/6370/25) скасувати.

3. Справу № 904/4771/23(904/6370/25) передати на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Огороднік К.М.

Судді Жуков С.В.

Пєсков В.Г.

З окремою думкою Жукова С.В.