ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 583/903/25
провадження № 61-7575св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
скаржник  (стягувач) - ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Кидонь Євгеній Вікторович, заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Кидоня Євгенія Вікторовича на постанову Сумського апеляційного суду від 07 травня 2026 року у складі колегії суддів Собини О. І., Сидоренко А. П., Щербаченко М. В.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог скарги
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кидоня Є. В. (далі - Дніпровський ВДВС у місті Києві). 
Скаргу мотивовано тим, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 (далі - ВП) з примусового виконання виконавчого листа № 583/2211/20 від 16 лютого 2021 року про визначення ОСОБА_1 способу участі батька у вихованні малолітніх дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом систематичних зустрічей з ними: кожного першого та третього тижня щомісяця з 10:00 год суботи до 15:00 год неділі без виїзду з населеного пункту де проживають діти з матір`ю; кожні перші чи останні три дні осінніх, зимових, весняних шкільних канікул за домовленістю батьків; чотири тижні безперервно в літній період (під час канікул за домовленістю батьків для спільного відпочинку та оздоровлення дитини з правом виїзду за межі міста Охтирки в межах України, у тому числі за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначав, що державний виконавець Кидонь Є. В. не виконав ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 березня 2023 року у справі № 583/850/23, якою зобов`язано державного виконавця, на примусовому виконанні якого перебуває ВП НОМЕР_1, залучити психолога чи іншого спеціаліста, який сприятиме відновленню втраченого спілкування батька з дітьми.
Також посилався на невиконання постанови Сумського апеляційного суду від 05 березня 2024 року у справі № 583/4410/23, якою визнано неправомірною та скасовано постанову головного державного виконавця Кидоня Є. В. від 01 вересня 2023 року про закінчення ВП. Відповідно до відомостей з Автоматизованої системи виконавчих проваджень (далі - АСВП) постанова від 01 вересня 2023 року про закінчення виконавчого провадження, номер запису 52, значиться як нескасована.
Державний виконавець з вересня 2023 року не вчинив жодних виконавчих дій, у тому числі щодо перевірки виконання рішення суду боржником.
Зазначав, що 24 лютого 2025 року йому стало відомо, що боржниця разом з сином змінила місце проживання та відмовляється батькові повідомляти де знаходиться син. 
У той же день у порядку статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач повідомив державного виконавця про зміну місця проживання боржника шляхом направлення відповідного звернення, а також 26 лютого 2025 року надіслав це звернення через Урядовий контактний центр, проте жодної дії щодо цього державний виконавець не вчинив.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд: 
визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Кидоня Є. В. щодо невжиття заходів примусового виконання рішення у ВП № НОМЕР_1;
зобов`язати державного виконавця, на примусовому виконанні у якого перебуває ВП № НОМЕР_1, вжити заходи, спрямовані на забезпечення боржником побачення стягувача з дітьми в порядку, визначеному судовим рішенням;
зобов`язати державного виконавця, на примусовому виконанні у якого перебуває ВП № НОМЕР_1, здійснити перевірку виконання рішення суду боржником, а саме в частині зустрічей дітей з батьком кожного першого та третього тижня щомісяця з 10:00 год суботи до 15:00 год неділі без виїзду з населеного пункту, де проживають діти з матір`ю.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Охтирський міськрайонний суд Сумської області ухвалою від 25 березня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив.
Місцевий суд керувався тим, що 04 березня 2025 року, після отримання скарги ОСОБА_1 , державний виконавець зробив запит до органів поліції про місце перебування боржниці у зв`язку зі зміною місця її проживання.
Крім того, після скасування постанови державного виконавця Кидоня Є. В. від 01 вересня 2023 року про закінчення ВП № НОМЕР_1 останній 13 березня 2024 року відновив ВП. 
Водночас у зв`язку з відсутністю у виконавця оригіналу виконавчого документа, останній був позбавлений можливості вчиняти дії з його примусового виконання, тому бездіяльність державного виконавця станом на 24 лютого 2025 року та 01 березня 2025 року не можна вважати незаконною.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив ухвалу місцевого суду скасувати та хвалити нове судове рішення про задоволення скарги.
У апеляційній скарзі посилався на те, що суд першої інстанції не врахував, що державний виконавець має контролювати терміни повернення виконавчого документа, а у разі невиконання вимог щодо повернення виконавчого документа, зобов`язаний вжити відповідні заходи реагування, визначені статтею 76 Закону України «Про виконавче провадження».
Зазначав, що норми чинного законодавства не містять обмежень та заборон на подальше проведення виконавчих дій до отримання виконавцем виконавчого документа у випадку відновлення виконавчого провадження на підставі скасування за рішенням суду постанови про закінчення виконавчого провадження.
Вважав, що державний виконавець не виконував дій щодо судового контролю за виконанням рішення суду, зокрема і на час відновлення виконавчого провадження.
Сумський апеляційний суд постановою від 07 травня 2026 року ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 . 
Визнав неправомірною бездіяльність державного виконавця Кидоня Є. В. щодо нездійснення перевірки виконання боржником рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 січня 2021 року у справі № 583/2211/20 про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми.
В іншій частині скарги відмовив.
Апеляційний суд зазначив, що посилання ОСОБА_1 на невиконання державним виконавцем ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 березня 2023 року у справі № 583/850/23 та постанови Сумського апеляційного суду від 05 березня 2024 року у справі № 583/4410/23 спростовуються матеріалами ВП НОМЕР_1, що містяться у АСВП.
Так, 12 квітня 2023 року на виконання ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 березня 2023 року державний виконавець прийняв постанови, якими з метою дотримання законності виконання рішення суду щодо забезпечення ефективної професійної адресної підтримки дітей, які сприятимуть відновленню втраченого контакту батька з дітьми, залучив для проведення виконавчих дій дитячого психолога Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб та службу у справах дітей Дніпровського району міста Києва, які мали проводитися 15 квітня 2023 року в 10-00 год.
Також державний виконавець на виконання вимог частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» 13 березня 2024 року прийняв постанову про відновлення виконавчого провадження.
Після звернення стягувача із повідомленням від 24 лютого 2025 року щодо нового місця проживання боржника ОСОБА_2 , про яке державний виконавець дізнався лише 10 березня 2025 року через Урядовий контактний центр у зв`язку з кібератакою та тимчасовим призупиненням роботи державних реєстрів, державний виконавець невідкладно звернувся із відповідним запитом до Дніпровського РУ Національної поліції України. 
Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції щодо бездіяльності державного виконавця з часу відновлення виконавчого провадження.
Так, державний виконавець у постанові від 13 березня 2024 року про відновлення виконавчого провадження зазначив, що стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов`язаний у місячний строк з дня надходження постанови пред`явити його до виконання. 
Місцевий суд виконавчий лист по справі № 583/2211/20 надіслав до Дніпровського ВДВС у місті Києві лише 05 березня 2025 року, який отримано відділом 10 березня 2025 року. 
Водночас оскільки державний виконавець жодних активних дій щодо повернення судом виконавчого листа не вчиняв, тривалий час (майже рік) з моменту відновлення виконавчого провадження перевірки виконання боржником рішення суду у визначений статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» спосіб не здійснював, колегія суддів дійшла до висновку про наявність правових підстав для визнання бездіяльності державного виконавця незаконною.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2026 року, державний виконавець Кидонь Є. В. просить постанову апеляційного суду скасувати й залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 0870/8014/12 та у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 03 квітня 2008 року «Пономарьов проти України», в якому зазначено, зокрема, що сторони у розумні інтервали часу мають уживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що у період часу з моменту відновлення виконавчого провадження постановою виконавця від 13 березня 2024 року до отримання від суду виконавчого листа 10 березня 2025 року останній не міг здійснювати перевірку виконання судового рішення.
Зазначає, що у вказаний період стягувач не цікавився станом виконавчого провадження, до державного виконавця щодо результатів виконання судового рішення не звертався.
На думку заявника, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що невчинення виконавцем у вказаний період дій свідчить про його протиправну бездіяльність, оскільки саме держава має організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як законодавчо, так і на практиці.
Крім того, як на підставу касаційного оскарження судового рішення посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статті 41 Закону України «Про виконавче провадження».
Доводи інших учасників справи
У червні 2026 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому посилається на необґрунтованість доводів заявника, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Зазначає про безпідставність аргументів щодо того, що ОСОБА_1 не цікавився станом виконавчого провадження, оскільки після скасування постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження та прийняття постанови про відновлення виконавчого провадження стягувач 15 березня 2024 року звертався зі скаргою на невиконання судового рішення, проте вона залишилась без належного реагування.
У червня 2026 року державний виконавець Кидонь Є. В. надіслав заперечення на відзив, в якому зазначає, що на скаргу стягувача від 15 березня 2024 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) 28 березня 2024 року надіслало лист щодо запитуваної інформації, яка стосується ВП № НОМЕР_1.
Рух справи у суді касаційної інстанції
У червні 2026 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скаргадержавного виконавця Кидоня Є. В. на постанову Сумського апеляційного суду від 07 травня 2026 року.
Верховний Суд ухвалою від 09 червня 2026 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи.
У червні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Суди встановили, що на примусовому виконанні у Дніпровському ВДВС у місті Києві перебуває ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 583/2211/20 від 16 лютого 2021 року про визначення ОСОБА_1 способу участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітніх дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом систематичних зустрічей з ними: кожного першого та третього тижня щомісяця з 10:00 год суботи до 15:00 год неділі без виїзду з населеного пункту де проживають діти з матір`ю; кожні перші чи останні три дні осінніх, зимових весняних шкільних канікул за домовленістю батьків; чотири тижні безперервно в літній період (під час канікул за домовленістю батьків для спільного відпочинку та оздоровлення дитини з правом виїзду за межі міста Охтирки в межах України в тому числі за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 .
Охтирський міськрайонний суд Сумської області ухвалою від 27 березня 2023 року скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Визнав дії державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Києві Урбан Ю. М. у ВП № НОМЕР_1 щодо незалучення працівників служби у справах дітей Дніпровського району міста Києва при проведенні виконавчих дій неправомірними (а. с. 7-10).
Відповідно до інформації АСВП постановами державного виконавця Кидоня Є. В. від 12 квітня 2023 року на виконання ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 березня 2023 року, з метою дотримання законності виконання рішення суду щодо забезпечення ефективної професійної адресної підтримки дітей, які сприятимуть відновленню втраченого контакту батька з дітьми, залучено для проведення виконавчих дій службу у справах дітей Дніпровського району міста Києва та дитячого психолога Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб, які будуть проводитися 15 квітня 2023 року в 10:00 год за адресою: місто Київ, вулиця Гродненська, 14-А, перший під`їзд.
Постановою державного виконавця Кидоня Є. В. від 01 вересня 2023 року закінчено ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 583/2211/20 від 16 лютого 2021 року.
Охтирський міськрайонний суд Сумської області ухвалою від 17 жовтня 2023 року у справі № 583/4410/23 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Кидоня Є. В. про закінчення виконавчого провадження від 01 вересня 2023 року відмовив.
Сумський апеляційний суд постановою від 05 березня 2024 року у справі № 583/4410/23, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 03 березня 2025 року, ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17 жовтня 2023 року скасував, визнав неправомірною та скасував постанову державного виконавця Кидоня Є. В. від 01 вересня 2023 року про закінчення ВП № НОМЕР_1. 
13 березня 2024 року державний виконавець Кидонь Є. В. на виконання постанови Сумського апеляційного суду від 05 березня 2024 року у справі № 583/4410/23, прийняв постанову про відновлення ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 583/2211/20 від 16 лютого 2021 року. Стягувача, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов`язав у місячний строк з дня надходження постанови пред`явити його до виконання.
Листом від 03 березня 2025 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області на виконання постанови про відновлення ВП № НОМЕР_1 від 13 березня 2024 року, надіслав Дніпровському ВДВС у місті Києві виконавчий лист по справі № 583/2211/20 (а. с. 92).
24 лютого 2025 року ОСОБА_1 направив на електронну пошту Дніпровського ВДВС у місті Києві звернення, у якому повідомив, що у зв`язку із зміною місяця проживання боржника він направив звернення до поліції про відмову матері повідомляти місце проживання сина ОСОБА_5 , звернення зареєстроване за № 19532. Того ж дня працівник ювенальної поліції повідомив стягувача, що боржниця разом з сином ОСОБА_5 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Просив передати матеріли ВП № НОМЕР_1 до органу ДВС, якому підпорядкована територія за вказаною адресою та звернутися із запитом до Дніпровського управління поліції міста Києва щодо отримання адреси нового місяця проживання боржниці (а. с. 11, 12).
04 березня 2025 року державний виконавець Кидонь Є. В. надіслав запит до Дніпровського районного управління поліції міста Києва, у якому просив терміново надати вичерпну інформацію щодо місця проживання боржника ОСОБА_2 , яке встановлено після звернення стягувача від 24 лютого 2025 року за СО № 19532 (а. с. 96).
Постановою державного виконавця Кидоня Є. В. від 14 березня 2025 року з підстав направлення запиту щодо надання інформації про нове місце проживання боржника ОСОБА_2 відкладено проведення виконавчих дій.
24 вересня 2025 року державний виконавець Кидонь Є. В. прийняв постанову про передачу виконавчого листа № 583/2211/20, виданого 16 лютого 2021 року Охтирським міськрайонним судом Сумської області, до Солом`янського ВДВС у місті Києві. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).
Зазначене конституційне положення конкретизовано у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Виконання судового рішення відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій у ВП) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У пункті 1 частини першої Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
У статті 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Кидоня Є. В., посилався на те, що останній не виконав ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 березня 2023 року у справі № 583/850/23, якою зобов`язано залучити психолога чи іншого спеціаліста, який сприятиме відновленню втраченого спілкування батька з дітьми, під час проведення виконавчих дій у ВП № НОМЕР_1, а також не виконав постанови Сумського апеляційного суду від 05 березня 2024 року у справі № 583/4410/23, якою визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця від 01 вересня 2023 року про закінчення ВП № НОМЕР_1, відповідних відомостей до АСВП не вніс. 
Також зазначав, що з моменту відновлення виконавчого провадження 13 березня 2024 року державний виконавець Кидонь Є. В. майже рік не вчиняв жодних дій щодо контролю за виконанням судового рішення.
Частково задовольняючи скаргу  ОСОБА_1 , а саме в частині визнання неправомірними дій виконавця щодо нездійснення перевірки виконання боржником рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 січня 2021 року у справі № 583/2211/20, апеляційний суд дійшов висновку, що державний виконавець у період після прийняття ним постанови про відновлення ВП № НОМЕР_1 до отримання від суду виконавчого листа жодних дій, спрямованих на його виконання, не вчиняв, що свідчить про наявність правових підстав для визнання бездіяльності державного виконавця незаконною.
Колегія суддів звертає увагу на те, що здійснення касаційного провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені заявником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому саме скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження покладається на заявника.
У касаційній скарзі державний виконавець Кидонь Є. В. посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статті 41 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 серпня 2022 року у справі № 908/2287/17 вказав, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно).
Отже, з`ясуванню підлягає як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, так і наявність / відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Доводи заявника зводяться до того, що у період часу з моменту відновлення ВП № НОМЕР_1 постановою виконавця від 13 березня 2024 року до отримання 10 березня 2025 року від суду виконавчого листа у зв`язку зі скасуванням постанови про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець не міг здійснювати перевірку виконання судового рішення.
Статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження», щодо якої, як зазначає заявник, відсутній висновок Верховного Суду, врегульовано порядок відновлення виконавчого провадження.
Так, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. 
У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання (частини перша та друга статті 41 Закону України «Про виконавче провадження»).
Апеляційний суд установив, що державний виконавець Кидонь Є. В. 01 вересня 2023 року прийняв постанову про закінчення ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 583/2211/20 від 16 лютого 2021 року. Копію постанови направив сторонам та органу чи посадовій особі, що видав виконавчий документ. 
Підставою прийняття постанови від 01 вересня 2023 року зазначено пункт 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).
Відповідно до частини третьої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14-18, 19-1 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. 
Отже, у зв`язку з прийняттям постанови від 01 вересня 2023 року про закінчення ВП № НОМЕР_1 виконавчий лист № 583/2211/20 від 16 лютого 2021 року повернуто до Охтирського міськрайонного суду Сумської області.
Сумський апеляційний суд постановою від 05 березня 2024 року у справі № 583/4410/23, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 03 березня 2025 року, визнав неправомірною та скасував постанову державного виконавця Кидоня Є. В. від 01 вересня 2023 року про закінчення ВП № НОМЕР_1. 
13 березня 2024 року державний виконавець Кидонь Є. В. на виконання постанови Сумського апеляційного суду від 05 березня 2024 року у справі № 583/4410/23 прийняв постанову про відновлення ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 583/2211/20 від 16 лютого 2021 року, копію якої направив сторонам та на адресу Охтирського міськрайонного суду Сумської області.
Таким чином, встановлено, що у розумінні частини другої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» Охтирський міськрайонний суд Сумської області є органом, який зобов`язаний у місячний строк з дня надходження постанови державного виконавця про відновлення ВП № НОМЕР_1 пред`явити його до виконання.
Установлено, що Охтирський міськрайонний суд Сумської області виконавчий лист № 583/2211/20 від 16 лютого 2021 року надіслав державному виконавцю лише 03 березня 2025 року, водночас стягувач позбавлений був можливості пред`явити його до виконання повторно, оскільки виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»).
Закон України «Про виконавче провадження» не містить норм, які наділяють сторони виконавчого провадження, зокрема стягувача, правом здійснення контролю щодо своєчасного пред`явлення судом або органом (посадовою особою) до виконання виконавчого листа на виконання вимог частини другої статті 41 цього Закону.
Натомість виконавець відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. З метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Подібні висновки щодо застосування статей 39, 41 Закону України «Про виконавче провадження» викладено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справа № 442/118/18, а також у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 344/8651/17, від 10 грудня 2025 року у справі № 2-10231/11, від 27 лютого 2026 року у справі № 202/16697/23, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм права. 
З огляду на викладене державний виконавець Кидонь Є. В. після спливу строку, визначеного частиною другою статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавлений був можливості звернутися до суду із відповідним запитом щодо виконання вимог вказаної статті, проте цього не зробив.
Колегія суддів зазначає, що за змістом статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ звертав увагу, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» від 05 листопада 2002 року, рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» від 11 червня 2009 року).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що невчинення державним виконавцем Кидонем Є. В. жодних дій, направлених на виконання судового рішення, враховуючи відсутність у стягувача процесуальної можливості у іншій спосіб відновити порушені права, призвело до надмірної тривалості фактичного його невиконання з часу відновлення ВП № НОМЕР_1 13 березня 2024 року та до моменту надходження виконавчого листа від Охтирського міськрайонного суду Сумської області до Дніпровського ВДВС у місті Києві 10 березня 2025 року. 
З огляду на викладене право стягувача на своєчасне виконання судового рішення у такій чутливій сфері правовідносин (забезпечення побачень батька з дітьми) у зазначений період було порушене внаслідок протиправної бездіяльності державного виконавця, тому апеляційний суд дійшов загалом обґрунтованого висновку про часткове задоволення скарги  ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець у відновленому виконавчому провадження, проте за відсутності виконавчого листа позбавлений був можливості вчиняти будь-які виконавчі дії є необґрунтованими, оскільки це не завадило йому 04 березня 2025 року, до надходження виконавчого листа від Охтирського міськрайонного суду Сумської області, надіслати запит до Дніпровського управління поліції міста Києва щодо отримання адреси нового місяця проживання боржниці.
Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», так і про неправильне застосування вказаної статті апеляційним судом є необґрунтованими.
Доводи касаційної скарги з підстав пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 0870/8014/12, про те, що сторони у розумні інтервали часи мають уживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, жодним чином не нівелює обов`язок виконавця, у провадження якого перебуває відкрите (відновлене) виконавче провадження, вчиняти у визначеному законом порядку та межах виконавчі дії, керуючись засадами верховенство права, розумності строків виконавчого провадження та обов`язковості виконання рішень. 
Таким чином наведені державним виконавцем Кидонем Є. В. підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України не підтвердилися.
Заявник подав касаційну скаргу на постанову апеляційного суду в цілому, хоча доводи скарги стосуються лише незгоди з рішенням суду в частині задоволення вимог скарги  ОСОБА_1 щодо невчинення державним виконавцем дій з перевірки виконання судового рішення.
Касаційна скарга не містить доводів у частині вирішення судом інших вимог скарги ОСОБА_1 , тому в цій частині оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, постанова апеляційного суду є достатньо мотивованою.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Кидоня Євгенія Вікторовича залишити без задоволення.
Постанову Сумського апеляційного суду від 07 травня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв