ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року
м. Київ

справа № 536/1109/19
провадження № 61-15072св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», в інтересах якого діє адвокат Підлипенський Денис Вадимович, на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області 
від 28 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Клименко С. М., та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, ухвалену колегією у складі суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДП «Укравтогаз») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 21 лютого 2018 року він призначений 
в ДП «Укравтогаз» на посаду головного інженера регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» (далі - РВУ «Харківавтогаз»). 26 червня 2019 року у головному офісі ДП «Укравтогаз» його ознайомлено з наказом № 658к від 26 червня 2019 року про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи; проведено остаточний розрахунок і видано трудову книжку. 
Відповідач 26 червня 2019 року в односторонньому порядку зі своєї ініціативи розірвав з ним трудовий договір за пунктом 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за одноразове грубе порушення трудових обов`язків. 
Вважає наказ № 658к від 26 червня 2019 року необґрунтованим і незаконним, оскільки він не містить точного формулювання характеру допущеного ним порушення і причини звільнення та посилань на пункт посадової інструкції, який він порушив. Крім того, звільнення проведено більше ніж через шість місяців після подій, які визначає відповідач підставою звільнення. 
Посадова інструкція та Положення про РВУ «Харківавтогаз» не покладає на головного інженера обов`язку щодо пошуку працівників, складення особистих графіків їх роботи, а такі дії має вчиняти кадрова служба та начальники заправних станцій. Відповідно до посадової інструкції у період заміщення керівника позивач наділений правом підписувати накази про прийом на роботу та звільнення з роботи працівників РВУ «Харківавтогаз». Ні посадовою інструкцією та ні внутрішніми актами ДП «Укравтогаз» не передбачено здійснення позивачем як головним інженером щоденного контролю діяльності працівників на всіх заправних станціях, що входили до складу РВУ «Харківавтогаз»; такий контроль здійснюють начальники заправних станцій. Обов`язки головного інженера він виконував у відповідності до посадової інструкції.
За таких обставин, неодноразово доповнюючи позовні вимоги в частині середнього заробітку за час вимушено прогулу, просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Укравтогаз» від 26 червня 2019 року № 658к про його звільнення, поновити його на посаді головного інженера РВУ «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз», стягнути з ДП «Укравтогаз» середній заробіток за час вимушеного прогулу 
в розмірі 243 188,40 грн та відшкодувати судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 травня 
2020 року, яке залишено без змін постановоюПолтавського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року,позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Укравтогаз» від 26 червня 2019 року № 658к про звільнення з роботи ОСОБА_1 , головного інженера 
РВУ «Харківавтогаз», з 26 червня 2019 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства на підставі пункту 1 частини першої 
статті 41 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера РВУ «Харківавтогаз» 
ДП «Укравтогаз» з 26 червня 2019 року.
Стягнено з ДП «Укравтогаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 243 188,40 грн.
Стягнено з ДП «Укравтогаз» 3 200,28 грн судового збору на користь держави.
Судові рішення судів мотивовані тим, що оспорюваний наказ про звільнення ОСОБА_1 не містить суті допущеного ним порушення. Долучений до справи акт службового розслідування від 17 травня 2019 року не містить опису діянь позивача, які суперечать його посадовій інструкції та внутрішнім актам підприємства. Вказаний акт містить лише загальні відомості щодо організації кадрової роботи у підрозділах ДП «Укравтогаз» та не має аналізу його діяльності. Наказ про звільнення та акт службового розслідування не обґрунтовують та не конкретизують підстав для накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.
Внутрішні акти ДП «Укравтогаз» не покладали на ОСОБА_1 обов`язків з контролю за щоденним виходом на роботу працівників РВУ «Харківавтогаз» та правильністю оформлення табелів обліку робочого часу таких працівників. Організація роботи на місцях (автомобільної газонаповнювальної компресорної станції (далі - АГНКС)) та контроль за дотриманням щоденної трудової дисципліни персоналом покладені безпосередньо на начальника відповідної АГНКС. Табелі обліку робочого часу працівників, складені начальником АГНКС, підписані відповідальним працівником з кадрової роботи, економістом, бухгалтером та затверджені начальником РВУ «Харківавтогаз» і підпису чи погодження позивача не містять. Стверджувати, що ОСОБА_1 вносив неправдиві відомості до офіційних та фінансових документів підприємства, підстав немає. 
Також суди дійшли висновку про те, що відповідачем пропущено строк для застосування дисциплінарного стягнення передбачений статтею 148 КЗпП України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
13 жовтня 2020 рокуДП «Укравтогаз», в інтересах якого діє адвокат 
Підлипенський Д. В., звернулося до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 травня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 343/6/18 (провадження № 61-45610св18), від 7 жовтня 2019 року у справі № 718/801/17 (провадження № 61-28428св18), від 28 листопада 2018 року у справі № 754/1636/15 (провадження № 61-27308св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 464/3942/19 (провадження № 61-7770св20), від 23 січня 2019 року у справі № 572/1644/17-ц (провадження № 61-42575св18) (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року
у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18) викладено висновок про те, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. 
У постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 343/6/18 (провадження № 61-45610св18) визначено поняття дисциплінарного проступку як винного невиконання чи неналежного виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
У постановах від 7 жовтня 2019 року у справі № 718/801/17 
(провадження № 61-28428св18), від 18 листопада 2020 року 
у справі № 464/3942/19 (провадження № 61-7770св20) Верховний Суд вказував, що стаття 148 КЗпП України передбачає обчислення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення з дня виявлення, під яким розуміється не лише виявлення факту (певного діяння), а й встановлення працівника, який вчинив ці діяння, протиправність цих діянь, вину працівника, наявність шкідливих наслідків, причинного зв`язку між правопорушенням та шкідливими наслідками
Належний контроль за трудовою дисципліною є триваючим порушенням 
(постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 754/1636/15-ц (провадження № 61-27308св18)).
У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 572/1644/17-ц (провадження № 61-42575св18) зазначено, що порушенням трудової дисципліни визнається невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, тобто для правомірного накладення роботодавцем дисциплінарного стягнення необхідна сукупність таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, вчиненим без поважних причин умисно або з необережності.
Також заявник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, а саме недослідження зібраних у справі доказів, всіх матеріалів службового розслідування (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Зазначає, що службовим розслідуванням виявлено факти внесення недостовірних даних до офіційних та службових документів підприємства, встановлено винних осіб та причинно-наслідковий зв`язок між діями винних осіб та негативними і суспільно небезпечними наслідками, зокрема, встановлено факт фіктивного працевлаштування ОСОБА_1 наповнювача балонів 4 розряду АГНКС 
м. Лозова/АГНКС-2 м. Дніпро ОСОБА_2, тому вважає, що застосований вид дисциплінарного стягнення відповідає тяжкості допущеного позивачем порушення трудової дисципліни; порядок застосування дисциплінарного стягнення, визначений статтею 149 КЗпП України дотриманий.
Судом першої інстанції, як вважає заявник, помилково зазначено про недотримання відповідачем у наказі від 26 червня 2019 року № 658к вимог закону щодо його змісту, оскільки стаття 149 КЗпП України не містить прямої вимоги детального опису змісту порушення. Разом з тим, вказаний наказ містить посилання на акт службового розслідування від 27 травня 2019 року як підставу для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.
Не погоджується з висновками судів про пропущення відповідачем шестимісячного строку для застосування дисциплінарного стягнення, оскільки зазначений строк необхідно рахувати з дня, коли керівництво ДП «Укравтогаз» дізналось про вчинене порушення згідно з частиною першою статті 148 КЗпП України, а саме з 12 квітня 2019 року - після проведення службового розслідування за результатами службової перевірки щодо виявлених інцидентів фіктивного працевлаштування працівників 
РВУ «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз». Акт службового розслідування затверджений директором ДП «Укравтогаз» 27 травня 2020 року, а оскаржуваний наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 видано 26 червня 2019 року, тобто з дотриманням строку накладення дисциплінарного стягнення. 
Крім того, відповідач не знав і не міг знати про фіктивне працевлаштування позивачем ОСОБА_2 до проведення службового розслідування. Вказане порушення позивачем його посадових обов`язків було триваючим, тому строк притягнення до дисциплінарної відповідальності необхідно обраховувати саме 
з 12 квітня 2019 року.
Також судом апеляційної інстанції безпідставно не враховано як доказ копію табелю обліку робочого часу за січень 2019 року, який містить інформацію про роботу ОСОБА_2 , затвердженого позивачем як керівником РВУ «Харківавтогаз».
Вказує, що у разі встановлення необхідності зміни підстав звільнення та необхідності зазначення саме конкретного факту одноразового порушення, суд не повинен скасовувати за своєю суттю законний наказ про звільнення, а міг змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність із чинним законодавством.
Крім того, вказує про те, що відсутні норми закону і правові позиції Верховного Суду щодо визначення поняття та ознак фіктивного працевлаштування.
Позиція інших учасників 
У лютому 2021 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові 
рішення - без змін. Вказує на законність прийнятих судами першої та апеляційної інстанції судових рішень і на те, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі.
Відзив поданий з дотриманням вимог статті 395 ЦПК України.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ДП «Укравтогаз» на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 травня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, витребувано з суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 536/1109/19.
У лютому 2021 року матеріали цивільної справи № 536/1109/19 надійшли до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ДП «Укравтогаз» створено рішенням правління Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та зареєстроване як юридична особа 22 січня 2009 року. Основний вид діяльності - реалізація автомобільного газу через мережу заправних станцій.
10 травня 2017 року наказом ДП «Укравтогаз» № 48-к ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду заступника начальника РВУ «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».
27 червня 2017 року наказом № 94к ОСОБА_1 призначений виконуючим обов`язки начальника РВУ «Харківавтогаз», а 25 липня 2017 року 
наказом № 125к - начальником цього управління. 
Наказом № 16к від 21 лютого 2018 року ОСОБА_1 переведений на посаду головного інженера РВУ «Харківавтогаз».
У квітні 2019 року за розпорядженням керівника ДП «Укравтогаз» проведено службове розслідування щодо випадків фіктивного працевлаштування працівників РВУ «Харківавтогаз», за наслідками якого 17 травня 2019 року складено акт.
Актом службового розслідування від 17 травня 2019 року встановлено, що у період з червня 2017 до лютого 2019 року до списку працівників 
РВУ «Харківавтогаз» включений громадянин ОСОБА_2 , який обов`язків за трудовим договором не виконував, до роботи не приступив, на території заправної станції не з`являвся. Посадові особи РВУ «Харківавтогаз» здійснювали табелювання цього працівника без фактичного виконання ним роботи за посадовою інструкцією, а також здійснювали виплату йому заробітної плати. За даними акта ОСОБА_2 безпідставно виплатили заробітну плату на суму 115 064,56 грн.
На підставі висновків акта службового розслідування від 17 травня 2019 року директором ДП «Укравтогаз» прийнято рішення про розірвання трудового договору з головним інженером РВУ «Харківавтогаз» ОСОБА_1 , який своїми діями допустив грубе порушення умов трудового договору, укладеного ним з 
ДП «Укравтогаз», за невиконання обов`язків головного інженера 
РВУ «Харківавтогаз».
26 червня 2019 року наказом ДП «Укравтогаз» № 658к ОСОБА_1 звільнено з посади головного інженера РВУ «Харківавтогаз» на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за допущене грубе порушення фінансово-господарської діяльності РВУ «Харківавтогаз», яке полягало у внесенні недостовірної інформації до офіційних та службових документів підприємства та зловживанні своїм службовим становищем з посиланнями на акт службового розслідування від 17 травня 
2019 року. З вказаним наказом позивач ознайомлений 26 червня 2019 року, цього ж дня йому видали трудову книжку та провели остаточний розрахунок.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також поданий відзив, суд дійшов таких висновків.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений 
статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір (стаття 139 КЗпП України).
Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.
За частиною третьою статті 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.
Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке має ознаки одноразовості. Так, і рішення компетентного органу власника підприємства, і наказ про звільнення повинні містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений позивач, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.
Такі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року 
у справі № 461/4863/16-ц (провадження № 61-20758св18), від 2 лютого 2023 року 
у справі № 505/1452/19 (провадження № 61-7382св22), від 5 липня 2024 року 
у справі № 643/19858/21 (провадження № 61-9625св23), від 4 вересня 2024 року 
у справі № 753/1969/23 (провадження № 61-3448св24).
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватися з дотриманням порядку і строків, передбачених статтями 148, 149 КЗпП України.
Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Отже, рішення про звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої 
статті 41 КЗпП України може бути прийняте роботодавцем за наявності сукупності таких умов: 1) суб`єктом дисциплінарної відповідальності може бути певна категорія працівників; 2) для застосування цієї норми закону потрібно встановити факт порушення працівником своїх трудових обов`язків; 3) порушення повинно бути одноразовим та грубим; 4) рішення про звільнення працівника може прийняти уповноважена на те особа (постанови Верховного Суду від 4 вересня 2024 року 
у справі № 753/1969/23 (провадження № 61-3448св24), від 17 листопада 2023 року 
у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23), від 26 квітня 2023 року у справі № 174/171/21 (провадження № 61-5359св22)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року 
у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) викладено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зі змісту наказу № 658к від 26 червня 2019 року судами встановлено, що до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за результатами проведеного службового розслідування щодо фактів фіктивного працевлаштування працівників у РВУ «Харківавтогаз».
Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не має відношення до фактів працевлаштування інших осіб, окрім ОСОБА_2 , оскільки з перелічених у наказі № 658к від 26 червня 2019 року осіб лише відносно ОСОБА_2 позивач підписав наказ № ХФ/105-К від 19 червня 2017 року про прийняття його на роботу.
Наказом від 8 лютого 2019 року № ХФ/16-К ОСОБА_2 звільнений з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України і матеріалами службового розслідування не встановлено підписання позивачем цього наказу.
Наказ про звільнення позивача не пояснює, у чому полягало допущене ним порушення, а матеріали справи не підтверджують вчинення ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудових обов`язків, порушення ним посадової інструкції головного інженера РВУ «Харківавтогаз» та інших внутрішніх актів підприємства. 
Доводи касаційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про недотримання відповідачем при видачі наказу від 26 червня 2019 року № 658к положень трудового законодавства щодо змісту наказу, оскільки стаття 149 КЗпП України не містить прямої вимоги детального опису порушення, вчиненого працівником, у наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності, спростовуються висновками Верховного Суду викладених у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 461/4863/16-ц (провадження № 61-20758св18), від 2 лютого 2023 року у справі № 505/1452/19 (провадження № 61-7382св22), від 5 липня 
2024 року у справі № 643/19858/21 (провадження № 61-9625св23), від 4 вересня 
2024 року у справі № 753/1969/23 (провадження № 61-3448св24), відповідно до яких наказ про звільнення повинен містити сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення.
Крім того, колегія суддів вважає правильним висновок судів про пропуск відповідачем строку для застосування дисциплінарного стягнення. Так, прийняття ОСОБА_2 на роботу, що розцінено як фіктивне працевлаштування відбулася 
19 червня 2017 року, а дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовано до ОСОБА_1 26 червня 2019 року.
Касаційний суд відхиляє доводи відповідача про те, що порушення позивачем його посадових обов`язків було триваючим, тому строк притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не сплив, оскільки вони зводяться до тлумачення статті 148 КЗпП України на користь заявника та у зазначеній справі не встановлено обставин спливу строку, передбачених частиною другою цієї статті, а тому вони є відмінними від обставин справи, яка переглядається.
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що позивач не спростував порушення фінансово-господарської діяльності РВУ «Харківавтогаз» у зв`язку з внесенням та використанням інформації до офіційних та службових документів, колегія суддів відхиляє, оскільки з урахуванням вимог трудового законодавства в справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (постанови Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 500/4416/19 
(провадження № 61-17112св23), від 8 травня 2024 року в справі № 401/1203/22 (провадження № 61-15594св23), від 23 січня 2018 року в справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17)).
Необґрунтованими є доводи про те, що судом апеляційної інстанції безпідставно не надано оцінки копії табелю обліку робочого часу за січень 2019 року, який затверджений ОСОБА_1 як керівник РВУ «Харківавтогаз» і містить інформацію про роботу ОСОБА_2 , оскільки апеляційний суд виходив з порушення відповідачем встановленого частиною третьою статті 367 ЦПК України процесуального порядку подання зазначених доказів.
Отже суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося без доведення відповідачем його вини, що підтверджено належними та допустимими доказами, а також з порушенням строків, визначених статтею 148 КЗпП України. Роботодавцем застосовано до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення за одноразове грубе порушення трудових обов`язків у вигляді звільнення поза межами передбаченого законом строку.
Враховуючи викладене, не впливають на законність оскаржуваних судових рішень посилання у касаційній скарзі на відсутність норм закону і правових позицій Верховного Суду щодо визначення поняття та ознак фіктивного працевлаштування.
Доводи касаційної скарги ДП «Укравтогаз» зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, необхідності переоцінки доказів і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування вказаних судових рішень, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області 
від 28 травня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 16 вересня 2020 року - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», в інтересах якого діє адвокат Підлипенський Денис Вадимович, залишити без задоволення.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 травня 
2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 	С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська