справа № 130/589/26 головуючий у суді І інстанції Мерзлий Л.В.
провадження № 22-ц/824/14390/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
07 вересня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 червня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Мерзлого Л.В., у м. Ірпінь київської області, повний текст рішення складено 03 червня 2026 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором № 6547221 від 01 вересня 2023 року, в сумі 56 067,15 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 вересня 2023 року між ОСОБА_1 ТОВ «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит № 6547221, згідно з умовами якого відповідач отримав 16 500,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. Кредитодавець умови Кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в сумі визначеній Кредитним договором. 26 квітня 2024 року між Первісним кредитором та ТОВ ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги №105-МЛ від 26 квітня 2024 року. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги та у відповідності до статті 512 Цивільного кодексу України позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб визначених в реєстрі боржників включно з правом вимоги і за Кредитним договором № 6547221 від 01 вересня 2023 року, що укладений між Кредитодавцем та відповідачем. Відповідачу було надіслано письмову Претензію про погашення кредитної заборгованості вих. № 23578242/209 від 04 лютого 2026 року. Відповідно до виписки з особового рахунка, сума заборгованості відповідача становить 56 067,15 грн., з них: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 11 550,00 грн., прострочена заборгованість за сумою відсотків становить 42 867,15,00 грн., прострочена заборгованість за комісією за видачу кредиту становить 1 650,00 грн.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03 червня 2026 року позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за № 6547221 від 01 вересня 2023 року в розмірі 29 650,00 грн., з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту 11 550,00 грн., прострочена заборгованість за сумою відсотків - 16 500,00 грн., прострочена заборгованість за комісією за видачу кредиту становить - 1 650,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 16 500,00 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було враховано наступні порушення законодавства з боку позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону Україні «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Відповідно до п. 1.5.2. Договору, проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду: 6 187,50 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду. Відповідно до п. 1.5.3. Договору, проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 44 550,00 грн., які нараховуються за стандартною процентною ставкою 3,00 відсотки від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. Відповідно до п. 3 додатку № 2 до Договору «Паспорт споживчого кредиту № 6547221», процентна ставка: 1,25 відсотків за кожен день користування кредитом в межах пільгового періоду вказаного в п. 1.3.1. Договору. Стандартна ставка: 3,00 відсотки за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом поточного періоду вказаного в п. 1.3.2. Договору. Тип процентної ставки: фіксована. Таким чином при нарахуванні процентів була порушена вимога, щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки. Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону Україні «Про споживче кредитування», денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою. Відповідно до термінів та визначень вказаних в Договорі, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати Позичальника, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги Кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб, що вказані в п.1.5 Договору. Загальні витрати були розраховані не вірно, у зв`язку з тим, що денна ставка кредиту була встановлена з порушеннями законодавства. У зв`язку з чим проценти нараховувались так само з порушеннями законодавства. Відповідно до частини 4 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Позивач порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» встановивши жорстокі обов`язки відповідачу та вимагаючи непропорційно велику суму процентів.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду в частині позовних вимог в задоволенні яких судом відмовлено,сторонами не оскаржується, а відтак, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Судом встановлено, що 01 вересня 2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ«Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит № 6547221, згідно з умовами якого відповідач отримав 16 500,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором.
Відповідач підписала Кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс - повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між ТОВ «Мілоан» та Відповідачем не був би укладений. Після чого, укладений Кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті Відповідача, якому в свою чергу були перераховані кошти, відповідно до умов п. 2.1 Кредитного договору шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної карти, зареєстрованої Відповідачем в Особистому кабінеті та визначеної в Кредитному договорі, що підтверджується Платіжним дорученням на користь Відповідача від Кредитодавця.
Пункт 7.1. Кредитного договору № 6547221 від 01 вересня 2023 року визначає, що Цей Договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок Позичальника і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.
У пункті 9.1. кредитного договору № 6547221 від 01.09.2023 року, сторони домовились про те, що цей кредитний договір (індивідуальна частина) є самостійним кредитним договором, що містить істотні умови, укладений у порядку, спосіб а формі, що відповідає вимогам законодавства. Визнання недійсним, неукладеним, нікчемним будь-якого додатку, документу, що є частиною цього договору або окремих умов цього договору не має наслідком недійсність, нікчемність або не укладеність цього кредитного договору (індивідуальна частина) в цілому і сторони підтверджують, що уклали б цей кредитний договір індивідуальна частина) і без включення до нього умов, що визнані недійними, нікчемними, неукладеними.
Кредитодавець умови Кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит в сумі визначеній Кредитним договором, що підтверджується Платіжним дорученням.
Відповідно до графіку сплати кредитних коштів (Додаток №1 до кредитного договору № 6547221 від 01.09.2023 р.) відповідачем не було сплачено кредитні кошти, комісії і проценти за користування кредитом у строк встановлений Кредитним договором.
Згідно з п. 3.2.6. Кредитного договору, Кредитодавець має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим Договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди Позичальника.
Відповідно до умов кредитного договору, 26 квітня 2024 року між первісним кредитором та ТОВ ФК «Кредит-Капітал» укладений Договір відступлення прав вимоги №1056-МЛ від 26 квітня 2024 року.
За умовами даного Договору відбулося відступлення права вимоги та у відповідності до статті 512 Цивільного кодексу України Позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб визначених в реєстрі боржників включно з правом вимоги і за Кредитним договором № 6547221 від 01 вересня 2023 року, що укладений між Кредитодавцем та відповідачем, що стверджується Витягом з реєстру Боржників до Договору відступлення прав вимоги №105-МЛ від 26 квітня 2024 року.
Кредитодавець передав Позивачу відповідно до Договору відступлення прав вимоги №105-МЛ від 26 квітня 2024 року разом з матеріалами кредитної справи Довідку про ідентифікацію, яка підтверджує, що Відповідач, з яким укладено Кредитний договір № 6547221 від 01 вересня 2023 року був ідентифікований. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється, що 01 вересня 2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит № 6547221.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що: «Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.
Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Згаданий принцип римського права «venire contra factum proprium» є вираженням «equitable estoppel» - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на «principles of fraud» та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Подібні висновки викладено і у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).
У справі, яка переглядається, поведінка відповідача є непослідовною, не відповідає попереднім її діям та по суті є недобросовісною.
Так, як вбачається з відзиву на позовну заяву відповідач визнала суму основного боргу у розмірі 16 500,00 грн. Вважала розумною сумою заборгованості за нарахованими процентами суму, яка не перевищує тіло кредиту у розмірі 16 500,00 грн. 
Суд першої інстанції, з урахуванням позиції відповідача, застосувавши положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зменшив суму відсотків, як того просила відповідач.
Подаючи апеляційну скаргу відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано порушення законодавства з боку позивача, а саме ч. 5 ст. 8 Закону Україні «Про споживче кредитування», якою визначено максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Зазначена поведінка відповідача суперечить її попередній поведінці (визнання позову в частині) та є недобросовісною.
Фактична апеляційна скарга обґрунтовується обставинами, якими відповідач не заперечувала проти позову в суді першої інстанції. Зазначені обставини суперечать позиції відповідача, викладеній нею у відзиві на позовну заяву, що по суті є суперечливою поведінкою.
Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції з урахуванням наданих доказів та заяви відповідача про визнання позову, викладеної у відзиві на позовну заяву (а.с. 94, 96) дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в сумі 29 650,00 грн., тобто в розмірі меншому, ніж визнала відповідач.
Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.