ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
24.06.2026	Справа № 910/3976/26	

За позовом	Фермерського господарства "Дінекс – Агро"	
до відповідачів	№1 Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів №2 Офісу Генерального прокурора  №3 Державної казначейської служби України	
про	стягнення 1445919,49 грн	
Суддя Смирнова Ю.М.
Секретар судового засідання Луцька Ю.М.
Представники сторін:
від позивача	Воронков В.О.	
від відповідача №1 від відповідача №2 від відповідача №3	Дєдушев І.В. Чернишова В.Л. Тимофєєва Т.М.	

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство "Дінекс – Агро" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про стягнення 1445919,49 грн, з яких: 252051,72 грн 3% річних, 1193867,77 грн інфляційних втрат за період невиконання рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2022 у справі №910/4533/22, тобто з 26 березня 2024 року до 26 червня 2025 року включно.
Також, позивач просить суд стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2026 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/3976/26; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 14.05.2026; встановлено строк для подання відзивів на позов протягом 20 днів з дня вручення даної ухвали.
28.04.2026 від відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-3 проти позову заперечує.
Серед іншого відповідач-3 зазначив, що Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, якого Держава Україна в особі Верховної Ради України наділила безальтернативними повноваженнями (компетенцією) щодо виконання окремої категорії судових рішень про стягнення коштів з державного бюджету, державних органів та інших юридичних осіб, створених державою, відповідно до положень чинного законодавства.
Як вказує відповідач-3, опрацювання документів щодо виконання рішення суду від 07.12.2022 у справі №910/4533/22 здійснювалось ним відповідно до розділу "Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам" згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (Порядок №845), при цьому ані Бюджетний кодекс України, ані Порядок №845 не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями державних органів, оскільки вказані нормативно-правові акти встановлюють, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.
Казначейство у відзиві на позов також стверджує, що підстави для застосування Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (Закон про гарантії) під час виконання рішення суду від 07.12.2022 у справі №910/4533/22 відсутні, оскільки вказаний закон регулює правовідносини винятково про стягнення коштів зі створених державою юридичних осіб (державних органів, підприємств, установ), однак не застосовується до випадків виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Держави Україна (Державного бюджету України), у зв`язку з чим твердження позивача про прострочення виконання Казначейством своїх зобов`язань і, як наслідок нарахування 3% річних та інфляційних втрат, є безпідставними.
Крім того, на думку відповідача-3, спірні правовідносини у справі виникли з підстав виконання Казначейством як суб`єктом владних повноважень судового рішення про безспірне списання коштів Державного бюджету України (відшкодування шкоди державою), а отже, ці правовідносини не регулюються цивільним законодавством і застосування до них будь-яких положень Цивільного кодексу України є неможливим, а механізм нарахування та виплати 3% річних та інфляційних втрат після/у разі виконання рішення за бюджетною програмою КПКВК 3504030 відсутній.
Також відповідач-3 проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивача заперечив, стверджуючи, що розмір таких витрат є завищеним, не відповідає принципам реальності, фактичності та неминучості витрат.
29.04.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-3, в якій він проти тверджень відповідача-3, викладених у відзиві на позов, заперечив.
04.05.2026 від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 проти позову заперечує.
Відповідач-2 у відзиві на позов серед іншого зазначив, що на думку Офісу Генерального прокурора до спірних правовідносин необхідно застосовувати ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України у співвідношенні з ч.2 ст.19 Конституції України, ч.2 ст.4, ч.1 ст.26, п.9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, п.п.35-40 Порядку №845, а оскільки виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України, то до спірних правовідносин, у разі колізії між нормами різних нормативно-правових актів, необхідно застосовувати норми спеціального закону, що регулює ці відносини, а зокрема у цьому спорі – норми Бюджетного кодексу України, які мають перевагу над нормами Цивільного кодексу України, оскільки саме положення Бюджетного кодексу України як спеціального закону регулюють спірні правовідносини в частині порядку безспірного списання коштів державного бюджету.
За твердженнями відповідача-2, оскільки Казначейство в порядку черговості за рахунок коштів бюджетної програми 3504030 "Заходи щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб" виконано рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/4533/22 в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача майнової шкоди в сумі 6706940,14 грн у порядку черговості та за рахунок коштів бюджетної програми 3504030, то підстави для застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України відсутні.
Крім того відповідач-2 зауважив, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу позивача є завищеними по відношенню до складності справи.
05.05.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2, в якій він проти тверджень відповідача-2, викладених у відзиві на позов, заперечив.
06.05.2026 від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (АРМА) надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 проти позову заперечує.
Серед іншого відповідач-1 у відзиві на позов зазначив, що враховуючи функції та повноваження АРМА, останнє не є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а тому відсутні підстави вважати Національне агентство належним відповідачем у цій справі, а також з боку АРМА відсутній склад правопорушення відносно позивача в частині прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 1445919,49 грн.
Крім того, відповідач-1 зазначив про відсутність підстав для застосування ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, що виникає унаслідок завдання майнової шкоди особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи або ж завдання шкоди майну фізичної або юридичної особи, та не може ототожнюватися із грошовим (борговим) зобов`язанням. 
Також відповідач-1 зауважив, що із врахуванням критеріїв оцінки співрозмірності витрат на оплату послуг адвоката і їх пов`язаності із веденням справи в цілому, сума судових витрат позивача на професійну правничу допомогу є безпідставно завищеною, необґрунтованою, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає.
07.05.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1, в якій він проти тверджень відповідача-1, викладених у відзиві на позов, заперечив.
12.05.2026 від відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив.
У підготовчому засіданні 14.05.2026 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.06.2026.
Представник позивача у судовому засіданні 10.06.2026 заявлені позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.
Представники відповідачів у судовому засіданні 10.06.2026 проти задоволення позовних вимог заперечили.
У судовому засіданні 10.06.2026 судом оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення та повідомлено про оголошення вступної та резолютивної частин рішення 24.06.2026 після перерви.
У судовому засіданні 24.06.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2022 у справі №910/4533/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2023 та постановою Верховного Суду від 19.03.2024, позов Фермерського господарства "Дінекс-Агро" до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (АРМА), Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Державна казначейська служба України задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Фермерського господарства "Дінекс-Агро" 6706940,14 грн майнової шкоди та 100604,10 грн судового збору.
21.12.2023 позивачем на поштову адресу Державної казначейської служби України було надіслано заяву про примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2022 у справі №910/4533/22, до якої додано оригінал наказу Господарського суду міста Києва у справі №910/4533/22 про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Фермерського господарства "Дінекс-Агро" 6706940,14 грн майнової шкоди та 100604,10 грн судового збору.
Зі змісту листа Державної казначейської служби України від 23.10.2025 №5-06-06/23388 випливає, що вищевказана заява надійшла до Казначейства 26.12.2023 та була зареєстрована за №06-109121.
За повідомленням Державної казначейської служби України, Казначейством в порядку черговості за рахунок коштів бюджетної програми 3504030 "Заходи щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб" наказ Господарського суду міста Києва у справі №910/4533/22 в частині стягнення з державного бюджету на користь позивача майнової шкоди в сумі 6706940,14 грн виконано наступним чином: 30.05.2025 в сумі 502145,01 грн та 27.06.2025 в сумі 6204795,13 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №1464724 від 30.05.2025 та №1464724 від 27.06.2025.
Позивач стверджує, що відповідачі прострочили виконання рішення суду у справі №910/4533/22, у зв`язку з чим і звернувся з позовом до суду про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за час такого прострочення.
Відповідачі проти заявлених позовних вимог надали свої заперечення.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Частиною 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
В ході розгляду господарської справи №910/4533/22 судом встановлено наявність усієї сукупності елементів складу цивільного правопорушення, що є обов`язковим для настання цивільно-правової відповідальності, у зв`язку з чим відповідним рішенням Господарського суду міста Києва, яке набрало законної сили, стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Фермерського господарства "Дінекс-Агро" 6706940,14 грн майнової шкоди та 100604,10 грн судового збору.
Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України зазначені обставини не підлягають повторному доказуванню.
Предметом спору у справі, що розглядається, є стягнення Державного бюджету України на користь Фермерського господарства "Дінекс-Агро" 252051,72 грн, що становлять 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 26.03.2024 до 26.06.2025 включно та 1193867,77 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу (ч.2 Цивільного кодексу України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України).
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом ст.ст.524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України).
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч.4 ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч.1 ст.5 цього Закону).
Основу цивільного законодавства України становить Конституція України. 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст.56 Конституції України). 
З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
За змістом ч.2 ст.2 Цивільного кодексу України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст.167 Цивільного кодексу України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст.170 Цивільного кодексу України).
За змістом ст.173 Цивільного кодексу України, яка має назву "Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад", у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанови від 15.02.2022 у справі №910/6175/19, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 і №922/1830/19, від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009, від 18.01.2023 у справі №488/2807/17, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 виснувала, що помилковим є розмежування відповідальності держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в судовому рішенні, та відповідальності органу державної влади, який це рішення виконує. Органи державної влади, зокрема, органи прокуратури, АРМА і Державна казначейська служба України є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема, і коштами.
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009, від 18.01.2023 у справі №488/2807/17, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови від 05.10.2022 у справах №923/199/21 і №922/1830/19, від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц 
Тому те, що позивач вказав відповідачами за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду, яким підтверджене грошове зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, конкретні органи державної влади – відповідачів у справі - не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за прострочення виконання зазначеного рішення суду є не держава, а саме певні її органи (орган). Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц. Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст.174 Цивільного кодексу України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є Держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц).
15.10.2009 ЄСПЛ ухвалив пілотне рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", у якому ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (п.1 ст.6 Конвенції, ст.1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (ст.13 Конвенції). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту. Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ.
05.06.2012 Україна прийняла Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", намагаючись виконати пілотне рішення ЄСПЛ, на що вказує пояснювальна записка до проекту. Однак цей Закон, як надалі вказав Комітет Міністрів Ради Європи, не вирішив проблему невиконання рішень національних судів (рішення ЄСПЛ у справі "Бурмич та інші проти України").
Те саме стверджували заявники у тій справі. Крім того, вони звертали увагу ЄСПЛ, що хоч національне законодавство дозволяло кредиторам вимагати перерахунку боргу відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та додатково три відсотки річних від будь-якої суми заборгованості у приватноправових відносинах, воно не передбачало жодних заходів відшкодування шкоди, завданої у публічно-правових відносинах внаслідок невиконання рішень національних судів. Інакше кажучи, відсоткова ставка за державними боргами була набагато нижчою, ніж ставка, яку застосували у цивільних і господарських відносинах. Тому заявники стверджували, що, присуджуючи відшкодування за ст.41 Конвенції, ЄСПЛ має враховувати витрати, спричинені високим індексом інфляції в Україні за період невиконання рішень національних судів (рішення ЄСПЛ у справі "Бурмич та інші проти України").
Усвідомлюючи необхідність поступу у вирішенні зазначеної проблеми та забезпечення належного виконання пілотного рішення ЄСПЛ у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц відступила від висновків Верховного Суду України, про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст.625 Цивільного кодексу України), а також про те, що ст.625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України не дає підстав для застосування положень ст.625 Цивільного кодексу України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин). Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у ст.625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 зазначила, що висновки про те, що Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не поширюється на правовідносини щодо відшкодування державою шкоди не узгоджуються з наведеним вище висновком стосовно застосування приписів ст.625 Цивільного кодексу України до відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання.
Спір про присудження позивачу відшкодування шкоди та щодо загального розміру такого відшкодування суд уже вирішив у справі №910/4533/22. У справі №910/3976/26 спір виник щодо прострочення виконання зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням у справі №910/4533/22.
Спір у справі, що розглядається, стосується гарантій виконання державою чинного судового рішення. Такі гарантії поширюються і на ті рішення суду, згідно з якими з держави стягнуті кошти, зокрема, для відшкодування завданої нею (незаконними діями її органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду) шкоди. Ні Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", ні Бюджетний кодекс України, ані Порядок №845 не обмежують дію ст.625 Цивільного кодексу України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема, не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у ст.625 Цивільного кодексу України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (ч.4 ст.3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень").
З огляду на цей припис прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу Казначейства виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу Казначейства.
Отже, припис ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу Казначейства виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема неподання ним впродовж тривалого часу виконавчого документа до органу Казначейства задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3% річних та інфляційні втрати) (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).
Також у постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) ст.625 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.5 Закону ст.3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.
Суд зазначає, що згідно ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 252051,72 грн, що становлять 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 26.03.2024 до 26.06.2025 включно та 1193867,77 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період.
Суд зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Тобто базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення – лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
З урахуванням наведеного вище, судом перераховано належні до сплати на користь позивача розміри 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням платежів Казначейства від 30.05.2025 на суму 502145,01 грн та від 27.06.2025 на суму 6204795,13 грн. У зв`язку з цим, за розрахунком суду за загальний період прострочення з 26.03.2024 по 26.06.2025 стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Фермерського господарства "Дінекс-Агро" підлягають 250896,10 грн 3% річних та 1161521,25 грн інфляційних втрат.
За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Інші доводи, на які посилалися учасники справи під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.
Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог та підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь стягувача.
Також позивач просив суд стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу на суму 20000,00 грн.
Відповідачі щодо розміру судових витрат позивача заперечили, серед іншого зазначивши про те, що такі витрати є завищеними та неспівмірними по відношенню до складності справи.
Відповідно до ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч.1, 2, ст.126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За приписами ч.ч.3-5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Для цілей розподілу витрат на професійну правничу допомогу позивач надав:
- ордер серії ВН №1687885 від 06.04.2026;
- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 27.01.2006 №34/118;
- договір про надання професійної правничої допомоги від 06.04.2026 №11/26-юо (договір №11/26-юо), укладений між Адвокатським об`єднанням "Овіс Лігал" та позивачем.
Відповідно до п.1.2 договору №11/26-юо під професійною правничою допомогою (далі – послуги) сторонами розуміються будь-які юридично значимі дії, вчинені старшими партнерами, партнерами, адвокатами та помічниками адвокатів адвокатського об`єднання в інтересах клієнта в Господарському суді міста Києва в рамках провадження у справі за позовом клієнта до АРМА, Офісу Генерального прокурора, ДКСУ про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання.
У п.1.3 договору №11/26-юо визначено, що послуги, визначені п.1.2 даного договору, передбачають: проведення правової експертизи наданих клієнтом для вивчення документів та складання по них правових висновків; надання правової консультації клієнту, погодження із клієнтом правової позиції у спірних правовідносинах з АРМА, Офісом Генерального прокурора, ДКСУ щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання; складання проекту позову клієнта до АРМА, Офісу Генерального прокурора, ДКСУ про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання; подання позовної заяви клієнта до АРМА, Офісу Генерального прокурора, ДКСУ про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання до Господарського суду міста Києва, участь у судових засіданнях Господарського суду міста Києва в інтересах Клієнта у справі за позовом клієнта до АРМА, Офісу прокурора, ДКСУ про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання; підготовка та подання інших необхідних процесуальних заяв та клопотань в ході розгляду справи.
У п.2.1 сторони договору №11/26-юо дійшли згоди, що за послуги (професійну правничу допомогу), надані клієнту в межах даного договору, останній сплачує адвокатському об`єднанню фіксований гонорар.
Згідно з п.2.2 договору №11/26-юо розмір гонорару за надані клієнту в межах даного договору послуги (професійну правничу допомогу) складає 20000,00 грн та не залежить від фактичного обсягу наданих послуг (професійної правничої допомоги).
Суд зауважує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст.126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Враховуючи фактичні обставини даної справи, предмет та підстави позовних вимог, участь адвоката позивача у всіх судових засіданнях у справі, суд вважає, що визначений позивачем розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги є обґрунтованим, а тому такі витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з цим стягненню з Державного бюджету України на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19536,60 грн.
Керуючись ст.ст.74, 129, 238-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна, буд. 6, ідентифікаційний код 37567646) на користь Фермерського господарства "Дінекс-Агро" (68654, Одеська область, Ізмаїльський район, с.Першотравневе, вул.Суворова, 1-А, ідентифікаційний код 32653803) 250896 (двісті п`ятдесят тисяч вісімсот дев`яносто шість) грн 10 коп. 3% річних, 1161521 (один мільйон сто шістдесят одна тисяча п`ятсот двадцять одна) грн 25 коп. інфляційних втрат, 16949 (шістнадцять тисяч дев`ятсот сорок дев`ять) грн 01 коп. витрат по сплаті судового збору та 19536 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять шість) грн 60 коп. витрат на професійну правничу допомогу позивача.
3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне рішення складено 16.07.2026
Суддя Ю.М.Смирнова