ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.07.2026 Справа № 914/3057/25 

За позовом: Заступника керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова
в інтересах держави в особі Львівської міської ради, м.Львів,
до відповідача: Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Автосвіт», с.Рясне-Руське,
про: витребування майна (земельної ділянки) з незаконного володіння.
Суддя І. Б. Козак
При секретарі Р.Волошин
Представники сторін:
Прокурор: Машталяр Ю.А.
Від позивача: Цап П.
Від відповідача: не з`явився.

На розгляд Господарського суду Львівської області заступником керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова подано позов в інтересах держави в особі позивача: Львівської міської ради до Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Автосвіт» про витребування майна (земельної ділянки) з незаконного володіння.
Ухвалою суду від 06.10.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.11.2025.
Ухвалою суду від 03.03.2026 відмовлено в задоволенні заяв Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Автосвіт» про залишення позовної заяви без руху та про залишення позову без розгляду.
Ухвалою суду від 24.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 19.05.2026. 
Правова позиція прокурора.
У судове засідання 07.07.2026 прокурор з`явився, позов підтримав повністю. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірна земельна ділянка хоча і була передана у власність Рясне-Руської сільської ради, однак це не змінило факт її місцезнаходження в межах території м. Львова, що підтверджується і Генпланом м. Львова, і самою радою в рішенні Рясне-Руської сільської ради № 4833 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «АВТОСВІТ» земельної ділянки» і кадастровим номером спірної ділянки, і тим, що первинно вказаною земельною ділянкою розпорядилась саме Львівська міська рада, що ніким оскаржено не було.
Прокурор зазначає про те, що відповідно до містобудівної документації м.Львова, а саме Генплану м. Львова, територія, на якій розміщена спірна земельна ділянка розташована в межах території об`єктів багатофункціонального призначення (проектної) та згідно з експлікацією до цього креслення належить до території торгово- розважальних комплексів, торгових центрів. В межі діючого генплану с.Рясне-Руська Яворівського району спірна земельна ділянка не входила, відтак і план зонування та детальний план території розроблені не були. Відтак, за твердженням прокурора, набуття ОК «ГБК «Автосвіт» права власності на земельну ділянку відбулось всупереч ст. 41 Земельного кодексу України, за відсутності такої можливості у затвердженій містобудівній документації.
Звертає увагу на те, що рішенням Рясне-Руської сільської ради № 4833 від 12.11.2020, Відповідачу передано у власність земельну ділянку за категорією земель – землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, яким присвоєно код КВЦПЗ 12.04 – для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, що прямо суперечить ст. 41 Земельного кодексу України.
За аналізом прокурором положень установчого документа відповідача - обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Автосвіт», встановлено, що останній не має на меті здійснення виключно гаражного будівництва для забезпечення потреб його членів, а є юридичною особою, створеною з метою отримання прибутку.
Відтак у даному випадку, наявні підстави для заявлення позовної вимоги про витребування майна (земельної ділянки) з незаконного володіння ОК «ГБК «Автосвіт», на підставі ст.387 ЦК України, оскільки спрямовуватиметься на поновлення порушеного права власника Львівської міської територіальної громади.
Попередній розрахунок судових витрат:
- 8867,2 грн - сплачений судовий збір.
Правова позиція позивача.
Представник позивача у судове засідання 07.07.2026 з`явився, позовні вимоги прокурора підтримав повністю.
Правова позиція відповідача.
Представник відповідача у судове засідання 07.07.2026 не з`явився, проти задоволення позову заперечив у відзиві на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень вказує, що спірна земельна ділянка була передана у комунальну власність Рясне-Руської сільської ради на законних підставах відповідно до адміністративних рішень органів державної влади і на момент ухвалення рішення про передачу земельних ділянок ОК «ГБК «Автосвіт» (12.11.2020), спірна земельна ділянка вже близько року перебувала в комунальній власності Рясне-Руської сільської ради на підставі розпорядчих актів Львівської обласної державної адміністрації та Рясне-Руської сільської ради, а також зареєстрованого речового права на майно.
Тому, звертаючись із заявою про надання земельної ділянки, мав усі законні підстави вважати, що Рясне-Руська сільська рада є належним суб`єктом повноважень, а передача відбувається з дотриманням встановленого законом порядку. Спростування законності відповідного правового титулу, на переконання відповідача, лише на підставі територіального сумніву щодо фактичного розташування ділянки (м. Львів чи село Рясне-Руське) не може вважатися належною та достатньою підставою для витребування майна у добросовісного набувача.
Спірна земельна ділянка на момент її передачі у власність перебувала у комунальній власності територіальної громади Рясне-Руської сільської ради на підставі належним чином прийнятих та реалізованих актів органів публічної влади, тому право відповідача виникло за умов прозорості, відкритості та з дотримання встановлених процедур.
Жодним нормативно-правовим актом не заборонено надання земельної ділянки кооперативу у власність для будівництва гаражів за рахунок (категорії) земель транспорту з КВЦПЗ 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства. Навпаки, згідно вказаного класифікатора на землях транспорту передбачено території автостоянок і гаражів з КВЦПЗ 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства.
Висновок прокурора про те, що гаражно-будівельним кооперативам, в порядку ст. 41 Земельного кодексу України земельні ділянки можуть надаватись лише для гаражного будівництва і лише з цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови не відповідає вимогам земельного законодавства та практиці Верховного Суду.
Застосування ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до будь-якої передачі земельної ділянки без чіткої ідентифікації того, чи йдеться дійсно про «містобудівні потреби», є довільним і суперечить принципу правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права (ст. 8 Конституції України).
Оскільки законодавцем не визначено, що саме слід розуміти під «містобудівними потребами», а також законодавець не відніс до них передачу земель для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (КВЦПЗ 12.04), застосування цієї норми у спірних правовідносинах є неправомірним.
Функціональне призначення спірної земельної ділянки, на думку відповідача, не є «містобудівними потребами» у розумінні ч. 3 ст. 24 Закону.
Прокурор не наводить і не долучає жодного належного доказу, який би підтверджував факт офіційного включення спірної земельної ділянки до меж міста Львова до моменту її передачі у власність відповідачу. Навпаки, правовстановлюючі документи, у тому числі рішення органів місцевого самоврядування та дані Державного земельного кадастру підтверджують, що земельна ділянка перебувала у складі земель Рясне-Руської сільської ради. Відповідно, виключне право розпоряджатися такою ділянкою мала саме Рясне-Руська сільська рада, а не Львівська міська рада.
Ні генеральний план, ні відображення земельної ділянки на його картографічних матеріалах не є правовстановлюючими документами, здатними змінювати або підтверджувати межі населеного пункту чи правовий режим земельної ділянки.
Таким чином, на час прийняття рішення, Рясне-Руська сільська рада діяла у межах наданих їй законом повноважень, розпоряджаючись комунальною землею своєї територіальної громади. Містобудівна документація м. Львова генеральний план, план зонування території чи інші локальні акти не могли поширювати свою дію на спірну земельну ділянку, а відтак не можуть бути підставою для визнання недійсним правового титулу відповідача чи стати підставою для втручання у його право на майно, шляхом його витребування.
Є помилковим та таким, що суперечить вимогам законодавства та статутним документам кооперативу, твердження позивача про те, що ОК ГБК «Автосвіт» створений не з метою гаражного будівництва, а з метою отримання прибутку.
Звертає увагу суду на свої правомірні очікування в даному випадку, вважає себе добросовісним набувачем. Вказує, що спосіб захисту у цій справі є неналежним.
Також, за твердженням відповідача, оскільки орган місцевого самоврядування є безпосереднім джерелом порушення, його участь у процесі виключно в ролі позивача у справі суперечить принципу процесуальної рівності сторін і є процесуальним порушенням.
Заявив про сплив строку позовної давності, яку просить застосувати у спірному випадку.
Обставини справи.
19.10.2020 рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4379 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 1,5434 га на 15 земельних ділянок, серед яких земельна ділянка площею 0,1000 га (кадастровий номер 4610137500:11:015:0025). 
Земельна ділянка кадастровий номер 4610137500:11:015:0025 відповідно до генерального плану міста Львова (основне креслення масштабу 1:10000), затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 30.09.2010 №3924, розташована в межах території об`єктів багатофункціонального призначення (проектної) та згідно з експлікацію до цього креслення належить до території торгово- розважальних комплексів, торгових центрів. 
Відповідно до плану зонування території Шевченківського району, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 21.05.2015 № 4657, за функціональним регламентом (базове зонування) земельна ділянка кадастровий номер 4610137500:11:015:0025 розташована в межах функціональної зони Г - 6 – торговельні зони.
11.11.2020 Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області зареєстровано звернення ОК «Гаражно-будівельний кооператив «АВТОСВІТ» про передачу у власність кооперативу 10 земельних ділянок, в тому числі земельної ділянки площею 0,1000 га (кадастровий номер 4610137500:11:015:0025).
12.11.2020 рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4833 земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер 4610137500:11:015:0025), Львівська область, м.Львів, (територія, що межує з Рясне- Руською сільською радою) передано у власність Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «АВТОСВІТ» для будівництва та обслуговування гаражів КВЦПЗ 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам.
24.11.2020 зареєстровано право приватної власності ОК «ГБК «АВТОСВІТ» на земельну ділянку кадастровий номер 4610137500:11:015:0025.
Прокурор вказує на порушення норм чинного законодавства при передачі земельної ділянки площею 0,1000 га (кадастровий номер 4610137500:11:015:0025) у власність ОК ГБК «АВТОСВІТ», у зв`язку з чим він звернувся до суду із цим позовом про витребування із незаконного володіння ОК ГБК «АВТОСВІТ» у комунальну власність Львівської територіальної громади в особі Львівської міської ради земельної ділянки. 
Оцінка суду.
Щодо підстав для звернення прокурора з цим позовом.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частиною 1 статті 24 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Повноваження прокурорів, передбачені цією статтею, здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством (ч.7 ст.24 Закону України «Про прокуратуру»).
Відповідно до частин 3-5 статті 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F. W. v. France) від 31.03.2005р., заява № 61517/00, пункт 27).
Водночас ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009р., заява №42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».
При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
Зважаючи на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).
Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Так, відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 3 та абзацу 1 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суд.
Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
В Основному Законі та ординарних законах не наведено переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак визначено критерії для оцінки орієнтири та умови, коли таке представництво є можливим.
Наявність інтересу і необхідність його захисту повинні базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і мати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не обмежується тільки зазначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати наявності права на таке представництво або, інакше кажучи, вимагає пояснити (засвідчити, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор. Знову ж таки, це має бути засновано на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію у динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний самостійно реалізувати своє право на судовий захист.
Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й виокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.
В цьому випадку, як зазначив прокурор у позовній заяві, незаконне вибуття спірної земельної ділянки із комунальної власності у приватну, безумовно становить суспільний інтерес.
Згідно з ст.5 Конституції України, носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (зі змінами та доповненнями) визначено статус сільських, селищних, міських рад, як органів місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з ч.ч.1, 9 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Сільські, селищні, міські ради мають печатки із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, рахунки в установах банків України.
Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (ч.1 ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
За ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
При цьому, враховуючи вимоги ст.19 Конституції України, територіальна громада м. Львова, як власник земельної ділянки делегує Львівській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади, як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.
Таким чином, Львівська міська рада є органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва інтересів держави у даному випадку є бездіяльність Львівської міської ради та суспільну важливість повернення землі до комунальної власності та відновлення законності під час вирішення суспільно важливого та соціально значущого питання - розпорядження землями значної площі в межах міста, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу.
Так, листом на адресу Львівської міської ради №14.51/04-14-4341вих-25 від 10.06.2025 Франківська окружна прокуратура м.Львова повідомила про порушення інтересів територіальної громади м. Львова внаслідок протиправного набуття у власність Обслуговуючим кооперативом «Гаражно - будівельний кооператив «Автосвіт» земельної ділянки, кадастровий номер 4610137500:11:015:0025.
У відповідь, Юридичним департаментом Львівської міської ради у листі №2901-вих-90438 від 22.06.2025 надано інформацію про те, що Львівська міська рада позбавлена можливості виступати самостійним позивачем у судових справах із позовними вимогами про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, які вибули з власності територіальної громади на підставі рішень Рясне-Руської сільської ради.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Таким чином, міська рада самоусунулася від покладених на неї повноважень у сфері земельних правовідносин, до цього часу не вжито заходів цивільно-правового характеру шляхом звернення до суду про витребування від відповідача земельної ділянки, чим порушуються інтереси Львівської міської територіальної громади, та як наслідок й інтересів держави в цілому.
Відтак, прокурором здійснені всі можливі заходи щодо повідомлення уповноваженого органу про виявлені порушення законодавства та можливості захистити інтереси територіальної громади в судовому порядку.
За таких умов, бездіяльність уповноваженого державного органу щодо звернення до суду з позовом вказує на нездійснення цим органом захисту інтересів держави та є підставою для представництва прокурором в суді інтересів держави в даному випадку.
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду, надаючи висновок щодо застосування приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру», вказала, що звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме, подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися, як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави тощо), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
З огляду на зазначене, звертаючись до суду із цим позовом, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 53 ГПК України, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді та визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави.
Враховуючи викладене та контекст обґрунтування позову, суд погоджується з доводами прокурора про необхідність здійснення ним представництва інтересів держави в суді.
Щодо спірних правових відносин, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
Відповідно до ч. 4 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому, власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).
Інакше кажучи, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 64)).
Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, зокрема, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням.
Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевої набувачки. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. Після того власник може ставити питання про захист прав від порушень, які не пов`язані із позбавленням його володіння спірною земельною ділянкою (постанова ВП ВС від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 зазначено, що вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права. Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункти 37, 38), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 52), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20(пункт 40).
Земельний кодекс України, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, у ст. 41 встановлював, що гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації. Житлово-будівельні (житлові) та гаражно-будівельні кооперативи можуть набувати земельні ділянки у власність за цивільно-правовими угодами.
Відтак, гаражно-будівельним кооперативам земельні ділянки для гаражного будівництва можуть передаватись виключно у разі наявності затвердженої містобудівної документації та відповідно встановлення останньою можливості передачі земельної ділянки для будівництва гаражів.
Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій. До видів містобудівної документації відносяться: генеральний план населеного пункту, план зонування території, детальний план території. Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту (ст. 17 вищевказаного Закону). При цьому, план зонування та детальний план території розробляються на основі та уточнюють генеральний план.
Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 548 від 23.07.2010р., для будівництва індивідуальних гаражів та для колективного гаражного будівництва надаються земельні ділянки з кодом КВЦПЗ 02.05 та 02.06 відповідно, що належать до земель категорії - землі житлової та громадської забудови.
Відтак, гаражно-будівельним кооперативам, в порядку ст. 41 ЗК України, земельні ділянки можуть надаватись лише для гаражного будівництва і лише з цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови.
Водночас, рішенням Рясне-Руської сільської ради №4833 від 12.11.2020, відповідачу передано у власність земельні ділянки за категорією земель землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, яким присвоєно код КВЦПЗ 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, що прямо суперечить ст. 41 Земельного кодексу України.
Відповідно до ст.22 Закону України «Про кооперацію», земля кооперативу складається із земельних ділянок, наданих йому в оренду або придбаних ним у власність. Землі загального користування дачного кооперативу безоплатно передаються йому у власність із земель державної або комунальної власності відповідно до закону.
Кооперативи придбавають земельні ділянки відповідно до Земельного кодексу України.
Відтак, про відсутність добросовісності безумовно свідчить порушення імперативних норм права. Абсолютна заборона закону не може бути спростована добросовісністю.
Суд дійшов висновку, що має місце порушення імперативної норми права - ст.41 ЗК України, що виключає добросовісність набувача земельної ділянки, у даному випадку, відповідача.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про кооперацію», обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Відповідно до ст.6 цього ж закону кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану.
На момент звернення до органу місцевого самоврядування та станом на даний час, кількість членів ОК «ГБК «Автосвіт» становить 3 фізичні особи.
При визначенні розміру земельної ділянки, необхідної для здійснення гаражного будівництва в розрахунку на 1 члена, варто взяти до уваги ст.121 Земельного кодексу України, згідно з якою норма безоплатної приватизації землі на 1 особу для будівництва індивідуальних гаражів становить - не більше 0,01 гектара.
Отже, виходячи з кількості членів ОК «ГБК «Автосвіт», кооператив міг претендувати на отримання земельної ділянки, площею не більше 0,03 га.
Як встановлено судом, 11.11.2020 до Рясне-Руської сільської ради надійшло звернення відповідача про передачу у власність обслуговуючого кооперативу земельних ділянок, загальною площею 4,1769 га, в т.ч. 5 земельних ділянок, загальною площею 0,0983 га, й таке звернення не містить ані дати підписання звернення, ані додатків до нього щодо обґрунтування необхідності виділення 3-ом членам кооперативу відповідних земельних ділянок з розрахунками розмірів відповідної площі землі для задоволення їх мінімальних потреб у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу.
Водночас, зазначена відповідачем загальна площа всіх бажаних земельних ділянок становила 4,1769 га, що становить 41 769,00 м2.
Суд погоджується з доводами прокуратури та позивача, що, звертаючись до органу місцевого самоврядування, відповідач просив передати у власність кооперативу 10 земельних ділянок загальною площею 4,1769 га, що безумовно свідчить про завідомо незаконне бажання відповідача отримати у власність вказані земельні ділянки, очевидно не для задоволення мінімальних соціальних потреб, так як відповідна заява мала бути спрямована на задоволення мінімальних потреб лише 3-ох членів кооперативу для будівництва 3-ох гаражів.
Водночас, на підставі ще 11 рішень Рясне-Руської сільської ради ОК «ГБК «Автосвіт» передано 11 земельних ділянок, для цих же цілей, загальною площею 6,7 га, тобто по 2,23 га на кожного члена.
Верховний Суд у постанові від 12.10.2021р у справі № 311/2121/19 (провадження №61-11958св20) виснував, що аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Тобто, зловживаючи своїм правом на звернення, відповідач отримав від Рясне-Руської сільської ради у власність 12 земельних ділянок, загальною площею 6,7803 га.
В такий спосіб, відповідач отримав у власність 12 земельних ділянок загальною площею 67 803,00 м2 для спорудження 3-ох гаражів для задоволення та обслуговування мінімальних потреб 3-ох членів кооперативу, при максимально можливому розмірі 0,3 га, згідно ст.121 Земельного кодексу України, що свідчить про наявність факту зловживання правом.
Таким чином, проект відведення земельної ділянки кооперативу відсутній, технічна документація щодо поділу, заява ОК «ГБК «Автосвіт» та рішення Рясне-Руської сільської ради не містять жодних даних щодо необхідності забезпечення 3 членів Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Автосвіт» умовами для зберігання транспортних засобів (їх наявності, кількості, тощо), обґрунтувань розміру земельної ділянки, яка необхідна для цих цілей 4,1769 га (по 1,3923 га для гаражного будівництва на кожного члена кооперативу), а статутні види діяльності кооперативу суперечать цілям задоволення мінімальних потреб членів кооперативу у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі №914/2618/16, від 21.09.2022 у справі №908/976/19 зазначено, що добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.
Суд доходить висновку, враховуючи звернення до органу місцевого самоврядування про виділення значної кількості земельних ділянок на трьох осіб без обґрунтування такої необхідності, суперечить меті та завданням створення кооперативу, а відтак такі дії оцінюються, як зловживанням правом, де відсутня добросовісність отримання земельних ділянок саме з метою задоволення потреб кооперативу і для статутних цілей і мети його створення. Недопустимість зловживання правом поширюється, як на особу, яка посилається на добросовісність, а також її контрагента.
Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.
Відповідачем не наведено належних та допустимих доказів добросовісного набуття у власність земельних ділянок для задоволення потреб гаражно-будівельного кооперативу.
Щодо строків позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.
Відповідно до п. 5 р. I Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19» від 30.03.2020р. № 540-ІХ, який набрав чинності з моменту його опублікування в газеті «Голос України» № 62 від 02.04.2020р., розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Отже, у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020р. №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Відтак, строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені на час дії в України карантину для всіх суб`єктів цивільних правовідносин.
Аналогічна правова позиція щодо визначення перебігу строку позовної давності відповідно до положень статей 256, 258 та пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладена Верховним Судом у постановах від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20, від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21, від 22.06.2022 у справі № 916/1157/21, від 13.07.2022р. у справі № 910/8669/21, від 26.09.2023 у справі № 914/1896/22.
Крім того, 17.03.2022р. набрав чинності Закон України №2120 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до п. 3 «Прикінцевих та перехідних положень» якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Надалі, 30.01.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» №3450, яким змінено формулювання п. 19 Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України та викладено пункт 19 в такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».
З огляду на наведене, позов скеровано до суду в межах строків позовної давності.
На підставі викладеного, враховуючи доведення прокурором позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані прокурором, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Судові витрати.
Сплачений прокурором судовий збір покладається на відповідача повністю.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 219-221, 238-240 Господарського процесуального кодексу України, суд 
ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити повністю.
2. Витребувати з незаконного володіння Обслуговуючого кооперативу «Гаражно- будівельний кооператив «АВТОСВІТ» (адреса: 81085, Львівська обл., Яворівський р-н, село Рясне-Руське(з), вулиця Лесі Українки, будинок 9, ідентифікаційний код 43874892) у комунальну власність Львівської територіальної громади в особі Львівської міської ради (адреса: 79006, площа Ринок, 1, місто Львів, ідентифікаційний код 04055896) земельну ділянку кадастровий номер 4610137500:11:015:0025, площею 0,1000 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2226509846101, номер запису про право власності: 39412116.
3. Стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Гаражно- будівельний кооператив «АВТОСВІТ» (адреса: 81085, Львівська обл., Яворівський р-н, село Рясне-Руське(з), вулиця Лесі Українки, будинок 9, ідентифікаційний код 43874892) на користь Львівської обласної прокуратури (адреса: 79005, місто Львів, проспект Шевченка, 17/19, ідентифікаційний код: 02910031) 8867,2 грн судового збору.
4. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
5. Апеляційну скаргу на рішення суду можна подати в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.
6. Інформацію у справі, яка розглядається, можна отримати за такою веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua.

Повне рішення складено та підписано 13.07.2026.

Суддя Козак І.Б.