ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/2896/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури 
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.05.2026
та ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.11.2025 
у справі № 916/2896/25
за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України
до Рибопромислової асоціації "Хаджибейський лиман"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства, Одеська обласна державна адміністрація
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В: 
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - позивач; КМУ) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Рибопромислової асоціації "Хаджибейський лиман" (далі - РА "Хаджибейський лиман"; відповідач) про: 
- усунення перешкоди власнику - державі в особі КМУ у користуванні та розпорядженні майном, шляхом припинення рибогосподарського використання РА "Хаджибейський лиман" Хаджибейського лиману із середньою площею 10 000,00 га, який знаходиться на території Одеського району, Одеської області разом із земельною ділянкою під ним для цілей спеціального використання водних біоресурсів у формі спеціального товарного рибного господарства на підставі режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта;
- усунення перешкоди власнику - державі в особі КМУ у користуванні та розпорядженні майном, шляхом зобов`язання РА "Хаджибейський лиман" повернути державі в особі КМУ Хаджибейський лиман із середньою площею 10 000,00 га, який знаходиться на території Одеського району, Одеської області разом із земельною ділянкою під ним.
29.09.2025 від Прокурора до суду надійшло клопотання, в якому останній просив здійснити процесуальне правонаступництво у цій справі № 916/2896/25, шляхом заміни КМУ на Одеську обласну державну адміністрацію.
Обґрунтовуючи це клопотання, Прокурор посилався на те, що на момент звернення до суду належним позивачем було визначено КМУ з огляду на положення Водного кодексу України (далі - ВК України) та практику Верховного Суду. Водночас згодом відбулися зміни у правовому статусі спірної земельної ділянки - її було сформовано, віднесено до земель водного фонду та зареєстровано право державної власності в особі Одеської обласної державної адміністрації не неї. Прокурор зазначає, що з 22.09.2025 саме Одеська обласна державна адміністрація є належним суб`єктом звернення до суду з цими позовними вимогами. З огляду на наведене, Прокурор дійшов висновку про наявність правових підстав для заміни первісного позивача - КМУ його правонаступником - Одеською обласною державною адміністрацією.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.11.2025 (суддя - Н. В. Рога), залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 (головуючий - Я. Ф. Савицький, судді - Г. І. Діброва, Н. М. Принцевська), у задоволенні клопотання Прокурора про залучення правонаступника відмовлено.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що відсутні підстави для здійснення правонаступництва з огляду на вимоги законодавства, зокрема, приписи ст. 52 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, Прокурор звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та клопотання Прокурора про залучення правонаступника задовольнити. Здійснити процесуальне правонаступництво у справі № 916/2896/25, шляхом заміни КМУ на Одеську обласну державну адміністрацію.
Скаржник як підставу касаційного оскарження зазначає абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України. У касаційній скарзі також стверджує про таке: користування РА "Хаджибейський лиман" земельною ділянкою з розташованим на ній водним об`єктом є протиправним і має бути припиненим, а земельна ділянка з розташованим на ній водним об`єктом підлягає поверненню державі в особі КМУ; водночас 22.09.2025 проведено державну реєстрацію права власності держави в особі Одеської обласної державної адміністрації на земельну ділянку площею 8473,6727 га з кадастровим номером 5121083800:01:003:2025, яка знаходиться під Хаджибейським лиманом; з огляду на такі обставини Прокурором було подано до суду клопотання про залучення правонаступника в порядку ст. 52 ГПК України, шляхом заміни КМУ на Одеську обласну державну адміністрацію; до повноважень Одеської обласної державної адміністрації відноситься розпорядження землями державної власності, у тому числі землями Хаджибейського лиману.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Прокурора на вказані судові акти на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 02.07.2026.
Переглянувши в касаційному порядку оскаржувані судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке. 
Питання процесуального правонаступництва врегульовано ст. 52 ГПК України.
Так, відповідно до ст. 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.
За загальним правилом, правонаступництво - це перехід суб`єктивного права від однієї особи до іншої. Правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи може мати місце у разі, коли до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника. Здійснення правонаступництва є результатом наявності визначеного юридичного складу, тобто сукупності юридичних фактів, необхідних і достатніх для того, щоб отримати відповідний ефект - наступництво в правах та обов`язках. У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва, господарському суду необхідно аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.
Верховний Суд, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначали таке:
- для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах. Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 264/5957/17). Отже, підставою здійснення правонаступництва в процесуальному аспекті є вибуття (заміна) сторони у матеріальних правовідносинах, у тому числі й у відповідному зобов`язанні (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 902/388/18);
- питання правонаступництва у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках повноважень та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід щодо переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів (див. постанови Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 804/958/17, від 26.02.2024 у справі № 380/4844/21, від 18.11.2025 у справі № 815/6834/15); 
- можна виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією) та 2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво. За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.12.2022 у справі № 819/3391/15, положення Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), на відміну від чинного цивільного чи господарського процесуального законодавства, не пов`язують процесуальне правонаступництво з обов`язковою наявністю факту припинення юридичної особи. Ключовим за правилами КАС України є доведення обставин вибуттям сторони - суб`єкта владних повноважень з відносин, щодо яких виник спір. Такі правила КАС України встановлені, виходячи із специфіки публічно-правових відносин, а саме: з тією обставиною, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації. У постановах Верховного Суду від 07.04.2022 у справі № 910/8252/21, від 11.02.2021 у справі № 826/9815/18, від 20.09.2024 у справі №922/4091/20 викладено такі висновки: якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом КМУ його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень; якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень; юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (див. постанову Верховного Суду від 02.09.2025 у справі № 926/1485/14); 
- за змістом п. 3 Правил охорони внутрішніх морських вод і територіального моря України від забруднення та засмічення, затверджених постановою КМУ від 29.02.1996 № 269 (у редакції постанови від 29.03.2002 № 431) внутрішні морські води України - це, зокрема, води заток, бухт, губ і лиманів, морів та проток, що історично належать Україні. Статтею 14 ВК України встановлено, що розпорядження внутрішніми морськими водами (до яких належить Аджалицький лиман), територіальним морем та акваторією морських портів належить виключно до відання КМУ. Отже, відповідно до наведених норм матеріального права управління та контроль за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів, у тому числі розпорядження водними об`єктами загальнодержавного значення належить до відання КМУ (див. постанову Верховного Суду від 29.04.2025 у справі № 916/330/24); 
- відповідно до ст. 6 ВК України води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Український народ здійснює право власності на води (водні об`єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об`єктами) можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади та Раді міністрів Автономної Республіки Крим. За змістом п. 3 Правил охорони внутрішніх морських вод і територіального моря України від забруднення та засмічення, затверджених постановою КМУ від 29.02.1996 № 269 (у редакції постанови від 29.03.2002 № 431), внутрішні морські води України - це, зокрема, води заток, бухт, губ і лиманів, гаваней і рейдів, береги яких повністю належать Україні; води заток, бухт, губ і лиманів, морів та проток, що історично належать Україні. Згідно з п. 2 ст. 14 ВК України до відання КМУ у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів належить розпорядження внутрішніми морськими водами, територіальним морем. Враховуючи вимоги п. 2 ст. 14 ВК України розпорядження внутрішніми морськими водами України, до яких належать води лиманів, належить до повноважень КМУ. З урахуванням наведеного безпідставними є доводи скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції п. 2 ст. 14 ВК України. Повноваження щодо розпорядження водними об`єктами загальнодержавного значення, до яких належить Хаджибейський лиман, визначаються положеннями ст. 14 ВК України. З огляду на предмет та підстави позову саме ця норма є спеціальною та визначає повноваження КМУ у спірних правовідносинах (див. постанову Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 916/4357/23);
- державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15). 
Надавши оцінку доводам відповідного клопотання Прокурора та запереченням щодо нього, врахувавши предмет цього позову, який полягає в усуненні перешкод державі у користуванні та розпорядженні майном, зокрема, шляхом зобов`язання повернути Хаджибейський лиман разом із земельною ділянкою під ним (див., зокрема, справу № 916/4357/23), обставини, якими обґрунтовано позов, а також встановивши, що сам по собі факт державної реєстрації права державної власності на відповідну земельну ділянку за Одеською обласною державною адміністрацією після звернення Прокурора з цим позовом не свідчить про вибуття КМУ зі спірних правовідносин, а наведені Прокурором обставини не підтверджують настання правонаступництва у розумінні чинного законодавства, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні поданого Прокурором клопотання про заміну сторони її правонаступником. Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду та відповідають вимогам ст. 236 ГПК України.
Колегія суддів зазначає, що доводи Прокурора, наведені у касаційній скарзі, щодо необхідності задоволення його клопотання про процесуальне правонаступництво фактично ґрунтуються на помилковому ототожненні державної реєстрації права державної власності на земельну ділянку за Одеською обласною державною адміністрацією, яка залучена до участі у справі як третя особа, із процесуальним правонаступництвом, що здійснюється виключно за наявності визначених законом підстав, яких у цьому випадку судами не встановлено. Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до довільного тлумачення положень ст. 52 ГПК України, які регулюють інститут процесуального правонаступництва. Крім того, ці доводи фактично дублюють доводи апеляційної скарги, яким уже була надана належна правова оцінка судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 309 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
За наведених вище обставин, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні відповідного клопотання Прокурора і підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції і ухвали суду першої інстанції з наведених у касаційній скарзі доводів не вбачається.
Згідно з ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.
Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.11.2025 у справі № 916/2896/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.