ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 523/3193/24
провадження № 61-125св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротенка Є. В., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Одеська міська рада,
третя особа - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про визнання факту постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, визнання права користування жилим приміщенням,

за касаційною скаргою адвоката Коломійчука Андрія Сергійовича як представника ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Назарової М. В., Карташова О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт постійного проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 з 2021 року до дати смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право користування цією квартирою.

Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що на підставі ордера виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 31 травня 1985 року № 1774 ОСОБА_3 , складом сім`ї 2 особи, отримала двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . У цій квартирі вона проживала разом з дочкою, ОСОБА_2 , яка після смерті матері ОСОБА_3 залишилась мешкати у квартирі. 
Позивач стверджувала, що ОСОБА_2 була одинокою особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), з якою вона проживала протягом останніх 3 (трьох) років до її смерті, піклувалась про неї, вела спільне господарство, сплачувала усі житлово-комунальні послуги та вирішувала побутові питання. Після смерті ОСОБА_2 позивач здійснила організацію її поховання, понесла необхідні витрати.
ОСОБА_2 за життя, 12 березня 2021 року, склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_1 спірну квартиру. Під час звернення до нотаріуса для оформлення спадщини за заповітом позивач дізналась, що спірна квартира не була приватизована, і за життя ОСОБА_2 не зареєструвала її у цій квартирі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 02 липня 2024 року позов задовольнив. Встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 з 2021 року до дати смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнав за ОСОБА_1 право користування цією квартирою.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_2 у спірній квартирі з 2021 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (до смерті ОСОБА_4 ), а тому в порядку частини першої статті 106 ЖК України наявні підстави для визнання за позивачем права користування квартирою.

Обставини спільного проживання підтверджено особистими поясненнями ОСОБА_1 , свідків, копіями квитанцій про сплату комунальних послуг.

Короткий зміст постанови суду апеляційного суду
Одеський апеляційний суд постановою від 27 листопада 2025 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнив. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в матеріалах справи немає належних доказів на підтвердження спільного проживання однією сім`єю  ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , ведення ними спільного господарства, наявності між ними взаємних прав і обов`язків, купівлі майна для спільного користування тощо.

Показання свідків, за відсутності інших належних доказів, не можуть підтверджувати факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.

ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі, має зареєстроване місце проживання за іншою адресою, а отже, зберігала за собою право користування  в іншому жилому приміщенні.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Коломійчук А. С. як представник ОСОБА_1 просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 466/5057/17, від 15 травня 2019 року № 465/9412/13, від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17, від 20 червня 2019 року у справі № 645/4988/16-ц, від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17, від 25 травня 2022 року у справі № 760/10709/2, від 14 серпня 2018 року у справах № 910/1915/18 та № 577/4979/15-ц, від 27 листопада 2025 року у справі № 523/3193/24, від 12 грудня 2019 року у справі № 335/9212/16-ц, від 16 грудня 2019 року у справі № 750/8351/15-ц.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 

Відсутність у позивача зареєстрованого місця проживання у спірній квартирі не може мати визначального значення для прийняття рішення про відмову у задоволенні позову. 

Відсутність рішення про встановлення окремого режиму проживання подружжя жодним чином не може обмежувати свободу місця проживання. 

Використання правової позиції, що за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні, не відповідає правовим позиція Верховного Суду. 

У березні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив Одеської міської ради, мотивований законністю постанови апеляційного суду. 

В матеріалах справи немає належних доказів на підтвердження факту проживання позивача із ОСОБА_2 однією сім`єю. Сам факт проживання позивача у спірній квартирі не доводить наявність між нею і наймачем сімейних відносин. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

23 березня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
31 травня 1985 року виконавчий комітет Жовтневої районної ради народних депутатів м. Одеси на підставі рішення виконкому від 03 травня 1985 року видав ОСОБА_3 на сім`ю з двох осіб (донька ОСОБА_2 ) ордер на житлову площу на АДРЕСА_3 , загальною площею 29,37 кв. м.

ОСОБА_2 вселилась до спірної квартири як член сім`ї на підставі ордера від 05 травня 1985 року № 1772 серії ЖР, з цього часу постійно проживала у цій квартирі, а після смерті ОСОБА_3 стала наймачем цього житла.

Розпорядженням голови Одеської обласної державної адміністрації № 298/А-2016 від 19 травня 2016 року «Про перейменування об`єктів у населених пунктах Одеської області» АДРЕСА_4 перейменовано на АДРЕСА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

ОСОБА_2 була зареєстрована та постійно проживала у квартирі АДРЕСА_2 , яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси.

За життя ОСОБА_2 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Листом від 15 грудня 2022 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Н. С повідомила спадкоємців про відкриття 01 грудня 2022 року спадкової справи щодо майна після смерті ОСОБА_2 .

У письмових поясненнях сімейний лікар Гошко І. І. зазначила, що ОСОБА_1 з 2019 року постійно консультувалась щодо здоров`я ОСОБА_2 , доглядала за станом її здоров`я, прийомом ліків та виконанням рекомендацій. 08 жовтня 2021 року та 06 листопада 2021 року ОСОБА_1 приводила ОСОБА_2 на вакцинацію.

ОСОБА_2 потребувала стороннього догляду.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_7 у червні 2022 року він на прохання ОСОБА_1 здійснював ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , в якій проживала позивач. Матеріали для ремонту придбала ОСОБА_1 а також вона сплатила за роботу. 

Похованням ОСОБА_2 займалась ОСОБА_1 (договори-замовленнями від 22, 23 листопада 2022 року № 098346.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_1 з 03 травня 2012 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 .

Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що вона з 2021 року проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 до дня її смерті, а тому відповідно до статті 65 ЖК України має право користування спірною квартирою. 

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для встановлення факту проживання однією сім`єю є обставина спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. 
(Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17).

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

За особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У цій справі суди встановили, що у спірній квартирі на підставі ордера проживала ОСОБА_2 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановивши, що позивач не надала належних доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 у спірній квартирі, ведення ними спільного господарства, наявності між ними взаємних прав і обов`язків, спільного бюджету, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, врахувавши, що пояснення свідків мають загальний характер та у сукупності не підтверджують саме факт проживання однією сім`єю, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні встановлення цього факту. 

Оскільки вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, позивач не набула статусу члена сім`ї наймача у розумінні статті 64 ЖК України, а тому правильним також є висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для визнання за нею права користування спірним жилим приміщенням, адже, за змістом статей 64, 65 ЖК України, таке право набувають особи, які вселилися до жилого приміщення як члени сім`ї наймача. 

Доводи касаційної скарги про те, що реєстрація місця проживання позивача за іншою адресою та перебування її у зареєстрованому шлюбі не може мати визначального значення при вирішенні цього спору, висновки апеляційного суду не спростовують. При ухваленні рішення суд апеляційної інстанції надав оцінку вказаним обставинам у сукупності з усіма доказами та обставинами справи.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки апеляційного суду з урахуванням установлених обставин справи не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Коломійчука Андрія Сергійовича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

А. І. Воробйова 

Є. В. Коротенко