КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 357/8711/25 Головуючий у суді І інстанції Шовкопляс О.П.
Провадження № 33/824/313/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі судді Голуб С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2025 рокуу справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2025 року  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років без оплатного вилучення транспортного засобу, а також стягнуто в дохід держави судовий збір у розмірі 665,60 грн.
Не погоджуючись з вказаною постановою, 12 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
24 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги.
На обґрунтування своїх вимог зазначив, що розгляд справи відбувся за його відсутності з порушенням вимог статті 268 КУпАП, оскільки матеріали справи не містять належних доказів своєчасного та належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання. Вказує, що єдиним підтвердженням повідомлення є довідка про нібито надсилання SMS-повідомлення, однак такого повідомлення він не отримував. Навіть у разі його надсилання такий спосіб повідомлення не відповідає вимогам законодавства, оскільки SMS-повідомлення можуть направлятися лише за наявності письмової заяви учасника процесу, яку він до суду не подавав. У зв`язку з цим вважає, що було істотно порушено його право на захист, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.
Наголошує, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини 5 статті 126 КУпАП та безпідставно дійшов висновку про наявність повторності правопорушення. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року його було позбавлено права керування транспортними засобами строком на три місяці, а постанова набрала законної сили 31 березня 2025 року. Отже, строк позбавлення права керування закінчився 01 червня 2025 року, а тому після цієї дати він уже не був особою, позбавленою права керування, а лише особою, яка не мала посвідчення водія та повинна була пройти процедуру його повернення.
Вказує, що відповідно до статті 317-1 КУпАП особа вважається позбавленою права керування лише протягом строку, визначеного судовим рішенням. Інструкція МВС передбачає повернення посвідчення водія після закінчення строку позбавлення права керування, а отже правовий статус особи після спливу такого строку змінюється. При цьому посвідчення водія ним отримано не було.
Стверджує, що положення частини 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» не допускають застосування тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами до особи, яка вже була позбавлена такого права судом. Посилається на судову практику, яка, на його думку, підтверджує відсутність правових підстав для накладення додаткових обмежень у разі наявності судового рішення про позбавлення права керування. Вказує, що після закінчення строку позбавлення права керування для подальшого обмеження такого права необхідним було б прийняття нового рішення, а тому попереднє обмеження не могло вважатися чинним.
На думку ОСОБА_1 , для кваліфікації дій за частиною 5 статті 126 КУпАП необхідною є наявність юридичного факту повторного вчинення відповідного правопорушення протягом дії попереднього позбавлення або обмеження права керування. Однак на момент складання нового протоколу строк позбавлення вже сплив, тому відсутня обов`язкова ознака повторності, а інкримінування такого правопорушення є неправомірним.
Вказує на необхідність застосування принципу презумпції невинуватості, закріпленого статтею 62 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наголошує, що всі сумніви щодо доведеності вини мають тлумачитися на користь особи, а вина повинна бути доведена належними, допустимими та достатніми доказами поза розумним сумнівом. Також зазначає, що показання працівника поліції самі по собі не можуть вважатися об`єктивним і достатнім доказом винуватості, а матеріали справи не містять належного доказового підтвердження вчинення інкримінованого правопорушення.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року визначено склад суду для розгляду даної справи, а саме головуючий суддя (суддя-доповідач) - ОСОБА_2
Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду від 27 травня 2026 року № 692/05.1-01/256 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 357/8711/25 (а/п 33/824/313/2026) у зв`язку із ухваленням Вищою радою правосуддя рішення «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» № 469/0/15-26 від 24 березня 2026 року.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 27 травня 2026 року визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) - Голуб С.А. для розгляду цієї справи.
У призначене судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому суд дійшов висновку, що його неявка відповідно до вимог ч. 6 ст. 294 КУпАП не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та вивчивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Згідно з вимогами ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
За приписами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.
Суд (суддя), у відповідності з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Отже, суд, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, повинен всебічно, повно і об`єктивно дослідити всі обставини справи, оцінивши кожен доказ як окремо, так і в їх сукупності й навести в своєму рішенні висновки за результатами їх дослідження та оцінки щодо відсутності або наявності в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, складу інкримінованого їй адміністративного правопорушення.
Судом першої інстанції встановлено, що 03 червня 2025 року о 12 год 19 хв на трасі А/Д М-05 Київ-Одеса 78км водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Ford Focus, державний номерний знак НОМЕР_2 , будучи обмеженим в праві керування транспортним засобом постановою про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом від 24 вересня 2024 року у виконавчому провадженні № 61747517 від 08 квітня 2020 року.
Дане правопорушення  ОСОБА_1 вчинив повторно протягом року, оскільки притягався за ч. 3 ст. 126 КУпАП протокол серії ЕПР1 № 222409 від 16 січня 2025 року, чим порушив п. 2.1а Правил дорожнього руху України - керування транспортним засобом особою, яка не має права керувати таким транспортним засобом, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.
За вказаним фактом відносно ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 350070 від 03 червня 2025 року за ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Висновок суду першої інстанції щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме:
- відомостями, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 350070 від 03 червня 2025 року;
- постановою про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами від 24 вересня 2024 року;
- довідкою з адмінпрактики щодо наявності посвідчення водія, відповідно до якої посвідчення водія серії НОМЕР_3 перебуває у статусі підлягає вилученню;
- довідкою з адмінпрактики щодо належності транспортного засобу, згідно якої відсутні відомості про наявність транспортного засобу у ОСОБА_1 ;
- довідкою з адмінпрактики від 04 червня 2025 року на підтвердження повторності вчинення адміністративних правопорушень, відповідно до якої:
14 жовтня 2024 року УПП в м. Києві складено протокол серії ЕПР1 150755 за ч. 3 ст. 126 КУпАП та матеріали направлено для розгляду до Святошинського районного суду м. Києва. Згідно ЄДРСР відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва № 759/22954/24 від 28 листопада 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 3 місяці;
31 жовтня 2024 року УПП в м. Києві складено протокол серії ЕПР1 162811 за ч. 3 ст. 126 КУпАП та матеріали направлено для розгляду до Солом`янського районного суду м. Києва. Згідно ЄДРСР відповідно до постанови Солом`янського районного суду м. Києва № 760/29192/24 від 29 січня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 3 місяці;
16 листопада 2024 року УПП в м. Києві складено протокол серії ЕПР1 175064 за ч. 3 ст. 126 КУпАП та матеріали направлено для розгляду до Святошинського районного суду м. Києва. Згідно ЄДРСР відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва № 759/25478/24 від 17 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 3 місяці;
16 січня 2025 року БПП в с. Чайки УПП в Київській області складено протокол серії ЕПР1 222409 за ч. 3 ст. 126 КУпАП та матеріали направлено для розгляду до Святошинського районного суду м. Києва. Згідно ЄДРСР відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва № 759/1888/25 від 20 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 3 місяці;
- витягом ІПНП;
- постановою серії ЕНА № 4882678;
- розпискою ОСОБА_3 
- переглянутим диском з відеозаписом з нагрудної камери поліцейського.
Частиною 3 статті 126 КУпАП передбачено, що керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами тягне за собою позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців.
Відповідальність за ч. 5 ст. 126 КУпАП наступає за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, і тягне за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.
Згідно з п. 1.10 Правил дорожнього руху України водієм є особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
За вимогами пункту 2.1.а ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно із ч. ч. 9, 10 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
ОСОБА_1 відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року у справі № 759/1888/25 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП. 
Вказана постанова набрала законної сили, не була оскаржена та підтверджує факт притягнення його до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом як особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами. 
03 червня 2025 року, тобто протягом року після притягнення до відповідальності за ч. 3 ст. 126 КУпАП, ОСОБА_1 знову вчинив аналогічне правопорушення, що утворює ознаку повторності, передбачену ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що строк позбавлення його права керування транспортними засобами закінчився 01 червня 2025 року, а тому він не міг бути суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП. Такі доводи ґрунтуються на ототожненні різних правових підстав обмеження права керування транспортними засобами.
Як убачається з матеріалів справи, підставою для складання протоколу серії ЕПР1 № 350070 від 03 червня 2025 року стало не керування транспортним засобом під час дії судового стягнення у виді позбавлення права керування, а керування транспортним засобом за наявності чинної постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 24 вересня 2024 року. Саме ця обставина утворює об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП.
Отже, факт закінчення строку позбавлення права керування транспортними засобами, на який посилається ОСОБА_1 , не спростовує наявності чинного тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами та не впливає на правильність кваліфікації його дій. Вирішальним для даної справи є те, що на момент керування транспортним засобом 03 червня 2025 року стосовно нього діяло тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, а відповідне порушення було вчинене повторно протягом року після притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 126 КУпАП.
Таким чином висновок, викладений у постанові Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2025 року про доведеність вини ОСОБА_1 у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджений наявними в матеріалах справи доказами.
Посилання ОСОБА_1 на відсутність належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Як убачається з матеріалів справи, розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями самого ОСОБА_1 . Так, після призначення судового засідання на 16 липня 2025 року, останній 15 липня 2025 року звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю скористатися правовою допомогою. У подальшому, після призначення справи до розгляду на 20 серпня 2025 року ОСОБА_1 повторно звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи за сімейними обставинами. Крім того, 29 серпня 2025 року ним було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи для підготовки захисту.
Наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 був обізнаний про перебування справи на розгляді суду, знав про призначення судових засідань та реалізовував свої процесуальні права шляхом подання відповідних клопотань. При цьому суд першої інстанції кожного разу враховував його доводи та задовольняв клопотання про відкладення розгляду справи.
Матеріали справи також свідчать про те, що суд першої інстанції неодноразово вживав заходів для повідомлення ОСОБА_1 про дату та час судових засідань шляхом направлення судових повісток рекомендованими листами за адресою його проживання, а також шляхом надсилання повідомлення на номер телефону, яким він користувався. Поштові відправлення були повернуті до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 зазначала, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання (перебування) відповідно до пункту 91-1 Правил надання послуг поштового зв?язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що подальше відкладення розгляду справи призведе до безпідставного затягування провадження, тоді як наявні у справі докази були достатніми для її розгляду по суті. Враховуючи обізнаність ОСОБА_1 про судове провадження, його неодноразову участь у процесі шляхом подання клопотань та відсутність повідомлення про причини неявки у судове засідання 03 вересня 2025 року, розгляд справи за його відсутності не призвів до порушення права на захист.
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», судді повинні усвідомлювати особисту відповідальність за розгляд справ у встановлені законом строки, за якість розгляду справ, не допускати фактів зволікання, вживати всіх необхідних заходів з метою неухильного дотримання процесуальних строків. Строки розгляду справи не можуть вважатися розумними, якщо їх порушено, зокрема, через безпідставне задоволення необґрунтованих клопотань учасників процесу, що спричинило відкладення розгляду справи на тривалий час, невжиття заходів щодо недопущення недобросовісної поведінки учасників справи тощо.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема у справі «Union Alimentaria Sanders SA v. Spain» (заява № 11681/85, рішення від 07 липня 1989 року) зазначив, що передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 зазначеної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Враховуючи, що з огляду на правила, встановлені ст. 268 КУпАП, у даному разі явка особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у судове засідання не є обов`язковою, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 .
Посилання ОСОБА_1 на положення частини 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» апеляційний суд вважає безпідставними.
Відповідно до частини 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» законодавцем визначено вичерпний перелік випадків, за наявності яких до боржника не може бути застосоване тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами. До таких випадків належать, зокрема, позбавлення особи основного законного джерела засобів для існування, використання транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю, проходження військової служби, а також надання розстрочки чи відстрочки сплати заборгованості за аліментами.
Разом з тим, наведена норма не містить положень про те, що наявність у минулому судового рішення про позбавлення права керування транспортними засобами припиняє дію постанови державного виконавця про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами або унеможливлює її застосування в подальшому. Так само зазначена норма не встановлює, що після закінчення строку позбавлення права керування транспортними засобами тимчасове обмеження, накладене державним виконавцем, автоматично втрачає чинність.
Отже, доводи ОСОБА_1 ґрунтуються на власному тлумаченні положень частини 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», яке не випливає зі змісту зазначеної норми та не підтверджується матеріалами справи.
Посилання ОСОБА_1 на порядок повернення посвідчення водія після закінчення строку позбавлення права керування не впливають на вирішення даної справи, оскільки предметом доказування є факт керування транспортним засобом за наявності чинного тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами, а не питання повернення посвідчення водія після відбуття адміністративного стягнення.
Доводи ОСОБА_1 щодо недоведеності його вини та необхідності застосування принципу презумпції невинуватості також є безпідставними. Вина останнього у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю належних, допустимих та достатніх доказів, які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції. Будь-яких об`єктивних даних, які б ставили під сумнів достовірність цих доказів або свідчили про недоведеність вини особи, матеріали справи не містять.
Отже, викладені вище обставини вказують на те, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено матеріали справи, надано правильну оцінку доказам та обґрунтовано визнано ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, оскільки він повторно протягом року керував транспортним засобом, будучи особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, за що вже був притягнутий до адміністративної відповідальності, чим порушив вимоги ч. 5 ст. 126 КУпАП, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Стягнення ОСОБА_1 призначено у відповідності з вимогами ст. 33 КУпАП, з урахуванням вимог ст. 36 КУпАП, у розмірі, визначеному санкцією ч. 5 ст. 126 КУпАП, за якою його притягнуто до адміністративної відповідальності.
За таких обставин постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для її зміни чи скасування.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського
апеляційного суду С.А. Голуб