ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2026 року   Справа № 902/1109/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Миханюк М.В. ,  суддя Поліщук П.Я. 

секретар судового засідання Тангиян О.О. 

за участю представників:
позивача: адвоката Тимощука Є.С. (в режимі відеоконференції),
відповідача Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області: Тримбіди Т.В. (в режимі відеоконференції),
відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля": адвоката Грушко Ж.В. (в режимі відеоконференції)
інші учасники: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 07.05.2026, ухвалене суддею Яремчуком Ю.О. у м. Вінниця (повний текст рішення складено 18.05.2026)
у справі № 902/1109/25
за позовом  ОСОБА_1 
до Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська енергетична біржа" 
про визнання недійсним результату аукціону та договору купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, рішення суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги; процесуальні дії у справі.
ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив:
- визнати незаконним та скасувати Акт №111 від 29.07.2025 про дискваліфікацію переможця електронного аукціону №SPE001-UA-20250622-93003 у зв`язку з поданням неправдивих відомостей, складений комісією органу приватизації, утвореної наказом органу приватизації - управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області від 29.12.2023 р. №190 "Про покладання обов`язків у роботі по приватизації та створення комісії органу приватизації", та затвердженого начальником управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області Кушніром С.І.;
- визнати недійсними результати електронного аукціону №SPE001-UA-20250622- 93003 в частині визначення переможця електронного аукціону ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" з подальшими діями щодо оформлення права власності на об`єкт аукціону визнавши недійсним договір купівлі - продажу, посвідчений 29.08.2025 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 6953, що укладений між Управлінням спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля"; 
- зобов`язати Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області затвердити результати аукціону №SPE001-UA-20250622-93003 з переможцем ОСОБА_1 та укласти з переможцем електронного аукціону ОСОБА_1 договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації на умовах, визначених у протоколі про результати електронного аукціону №SPE001-UA-20250622-93003, який підписано ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українське енергетична біржа".
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що за результатами електронного аукціону він запропонував найвищу ціну та був визначений його переможцем. Позивач підписав протокол про результати електронного аукціону, який також був підписаний оператором електронного майданчика і переданий органу приватизації разом з іншими необхідними документами.
На переконання позивача, Управління без передбачених законом підстав ототожнило виявлені ним зовнішні відмінності між підписами на документах із поданням неправдивих відомостей про себе, фактично перебрало на себе функції експерта та без належного доказового підтвердження дискваліфікувало переможця аукціону.
Після укладення Управлінням 29.08.2025 договору купівлі-продажу з Товариством з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" позивач доповнив заявлений спосіб захисту вимогою про недійсність результатів аукціону в частині визначення нового переможця та укладеного з ним договору купівлі-продажу.
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 07.05.2026 у справі № 902/1109/25 у задоволенні позову відмовлено. Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області під час прийняття рішення про дискваліфікацію діяло в межах наданих йому повноважень, оскільки орган приватизації зобов`язаний дослідити документи переможця електронного аукціону та перевірити наведені в них відомості.
Місцевий господарський суд визнав обґрунтованими сумніви Управління щодо відповідності підписів ОСОБА_1 у поданих ним документах підпису в паспорті та дійшов висновку про правомірність Акта № 111 від 29.07.2025.
Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції також зазначив, що приватизацію спірного об`єкта завершено, його продано Товариству з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля", яке сплатило встановлену ціну та набуло право власності на об`єкт. Господарський суд Вінницької області виходив із того, що задоволення позову призвело б до втручання у право власності нового покупця та не забезпечило б ефективного відновлення права позивача.
Водночас, розглянувши заяву відповідача-2 про стягнення 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції зменшив заявлену суму до 20 000,00 грн, врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, витрачений час, значення справи для сторін та критерії розумності й співмірності таких витрат.
Не погоджуючись зі вказаним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким: - визнати незаконним та скасувати Акт №111 від 29.07.2025 про дискваліфікацію переможця електронного аукціону №SPE001-UA-20250622-93003 у зв`язку з поданням неправдивих відомостей, складений комісією органу приватизації, утвореної наказом органу приватизації - управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області від 29.12.2023 р. №190 "Про покладання обов`язків у роботі по приватизації та створення комісії органу приватизації", та затвердженого начальником управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області Кушніром С.І., - визнати недійсними результати електронного аукціону №SPE001-UA-20250622-93003 в частині визначення переможця електронного аукціону ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" з подальшими діями щодо оформлення права власності на об`єкт аукціону визнавши недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 29 серпня 2025 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. та зареєстрований в реєстрі за №6953, що укладений між Управлінням спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області та ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля", - зобов`язати Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області затвердити результати аукціону №SPE001-UA-20250622-93003 з переможцем ОСОБА_1 та укласти з переможцем електронного аукціону ОСОБА_1 договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації на умовах, визначених у протоколі про результати електронного аукціону №SPE001-UA-20250622-93003, який підписано ОСОБА_1 та ТзОВ "Українська енергетична біржа"; стягнути з відповідачів судові витрати.
Апеляційна скарга подана через електронний кабінет підсистеми ЄСІКС 29.05.2026.
Листом від 01.06.2026 справу № 902/1109/25 витребувано у Господарського суду Вінницької області.
05.06.2026 матеріали справи надійшли на адресу суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.06.2026, серед іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області у справі № 902/1109/25 від 07.05.2026 та призначено розгляд апеляційної скарги на "30" червня 2026 р. об 15:20 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №4.
16.06.2026 від ТзОВ "Українська енергетична біржа" надійшли додаткові пояснення у справі.
19.06.2026 від Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області, а також 22.06.2026 від ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" надійшли відзиви на апеляційну скаргу.
Водночас, за розпорядженням керівника апарату суду від 29.06.2026, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії у цій справі Коломис В.В. та судді-члена колегії у цій справі Саврія В.А., відповідно до ст. 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та п. 8.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу Північно-західного апеляційного господарського суду, призначено автоматизовану заміну суддів-членів колегії у справі № 902/1109/25; для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Миханюк М.В., суддя Поліщук П.Я.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2026 прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області у справі № 902/1109/25 від 07.05.2026 до провадження в новому складі суду: головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Миханюк М.В., суддя Поліщук П.Я.
30.06.2026 від ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" надійшла заява про долучення доказів щодо витрат на правничу допомогу.
У судовому засіданні 30.06.2026 колегія суддів заслухала пояснення представника позивача ОСОБА_1, а також представників відповідачів Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області та ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" щодо обставин справи. 
Однак, у судовому засіданні під час оголошення перерви на стадії розгляду справи по суті внаслідок аварійного відключення електропостачання виникла технічна неможливість підключення до підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, що унеможливило проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про що складено відповідний акт від 30.06.2026.
У зв`язку з вищевикладеним, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 202 ГПК України судова колегія ухвалила відкласти розгляд справи, при цьому, як вбачається з відомостей табелю КП "Діловодство спеціалізованого суду", головуюча суддя Романюк Ю.Г. перебуватиме у відпустці у період з 20.07.2026 по 31.08.2026 включно, а також суддя-член колегії Миханюк В.В. перебуватиме у відпустці у період з 20.07.2026 по 27.08.2026 включно.
Згідно з п. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України № 475/97-ВР від 17.07.1997) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Відтак, враховуючи перебування у відпустках головуючої судді Романюк Ю.Г. та судді-члена колегії Миханюк В.В., ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.06.2026 розгляд справи відкладено до "03" вересня 2026 р. о 12:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань № 4.
01.09.2026 від апелянта надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.09.2026 відкладено ухвалення та проголошення судового рішення у справі № 902/1109/25 на "14" вересня 2026 р. об 13:50 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №4.

Узагальнений виклад доводів апеляційної скарги та заперечень учасників справи.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  стверджує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки не відповідають установленим обставинам.
На переконання апелянта, суд першої інстанції визнав допустимим позасудове встановлення органом приватизації несправжності підписів переможця електронного аукціону та наділив Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області повноваженнями, які притаманні судовому експерту. При цьому ані Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна", ані Порядок проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 № 432, не уповноважують орган приватизації проводити почеркознавчі дослідження, встановлювати автентичність підписів або визнавати документи підробленими.
Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_1 особисто підтвердив виконання ним підписів на відповідних документах. 
Апелянт зауважує, що частиною дев`ятою статті 14 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" встановлений вичерпний перелік підстав для відмови у затвердженні результатів аукціону. Водночас в Акті № 111 не наведено, які саме відомості, зазначені позивачем, є неправдивими, не вказано на недостовірність його анкетних чи ідентифікаційних даних, невідповідність вимогам статті 8 цього Закону або подання підроблених документів. На думку скаржника, орган приватизації безпідставно ототожнив сумнів щодо зовнішньої схожості підписів із поданням неправдивих відомостей, хоча самі по собі відмінності у способі виконання підпису не підтверджують підроблення документа, відсутності волевиявлення особи або внесення до нього недостовірних даних.
Також скаржник посилається на те, що подані ним документи були перевірені та прийняті оператором електронного майданчика - ТзОВ "Українська енергетична біржа". Протокол про результати аукціону сформовано електронною торговою системою, підписано позивачем та оператором майданчика, після чого передано організатору аукціону. Більше того, 18.07.2025 Управління повідомило оператора про відсутність зауважень до протоколу, проте надалі змінило свою позицію та вказало на розбіжність підписів. Зазначеній непослідовності у поведінці органу приватизації місцевий господарський суд належної оцінки не надав.
Поряд із цим апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив приписи статей 73-79 ГПК України та поклав в основу рішення припущення, оскільки за відсутності експертного висновку, висновку спеціаліста, матеріалів кримінального провадження або інших доказів підроблення документів фактично визнав доведеним подання позивачем неправдивих відомостей.
На переконання скаржника, суд також не врахував висновків, викладених Північно-західним апеляційним господарським судом у постанові від 19.01.2026 у цій справі, за змістом яких до предмета дослідження належали обставини правомірності дискваліфікації переможця електронного аукціону, відповідності дій організатора вимогам спеціального законодавства та меж реалізації наданих йому повноважень. 
Окремо апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.02.2022 у справі № 906/1516/20, відповідно до яких акт про дискваліфікацію породжує для учасника самостійні правові наслідки, безпосередньо впливає на його майнові права та може бути предметом судового оскарження.
Також скаржник вважає, що після визначення його переможцем електронного аукціону, підписання протоколу та виконання передбачених процедурою обов`язків у нього виникли правомірні очікування на затвердження результатів аукціону, укладення договору купівлі-продажу та завершення процедури приватизації. Усунення від придбання об`єкта виключно на підставі суб`єктивного сумніву органу приватизації, на думку апелянта, становить невиправдане втручання в його майнові права та суперечить принципам правової визначеності, належного урядування й ефективного судового захисту.
Заперечуючи проти висновку місцевого господарського суду щодо неналежності обраного способу захисту, апелянт вказує, що саме Акт № 111 від 29.07.2025 став юридичною підставою для його усунення від завершення приватизації, визначення нового переможця та подальшого укладення договору купівлі-продажу з ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля". Відтак усі наступні дії є похідними від оспорюваного акта.
На думку скаржника, заявлені ним вимоги становлять комплексний та взаємопов`язаний спосіб захисту, який охоплює скасування акта про дискваліфікацію, визнання недійсними результатів електронного аукціону в частині визначення нового переможця, визнання недійсним укладеного з ним договору купівлі-продажу, а також зобов`язання Управління затвердити результати аукціону з позивачем та укласти з ним договір. На його переконання, сукупність таких вимог відповідає характеру порушення та спрямована на відновлення становища, яке існувало до прийняття Акта № 111.
Стосовно розподілу витрат на професійну правничу допомогу апелянт зазначає, що стягнуті з нього 20 000,00 грн не відповідають критеріям співмірності, розумності та необхідності. Представником відповідача-2 було подано письмові пояснення та взято участь в одному судовому засіданні під час розгляду справи по суті, водночас значного обсягу доказів не збиралося, складні процесуальні документи не готувалися, а викладена позиція переважно повторювала раніше наведені аргументи. У зв`язку із цим скаржник вважає присуджений розмір витрат завищеним і таким, що підлягає суттєвому зменшенню.
За наведених обставин ОСОБА_1 просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 07.05.2026 у цій справі.
Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та вважає рішення місцевого господарського суду законним і обґрунтованим. Останнє зазначає, що суд першої інстанції не наділяв орган приватизації повноваженнями судового експерта, а лише перевірив правомірність виконання ним покладених законом контрольних функцій. За змістом пункту 68 Порядку № 432 саме орган приватизації після отримання протоколу зобов`язаний перевірити оригінали документів переможця, доданих до заяви на участь в аукціоні, або належним чином засвідчені копії, а також саму заяву на відповідність вимогам Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".
Відповідач-1 відмежовує повноваження оператора електронного майданчика від компетенції органу приватизації. Так, оператор на етапі реєстрації перевіряє відповідність ідентифікаційної інформації, наведеної потенційним покупцем, тоді як остаточна перевірка документів переможця щодо відповідності вимогам спеціального законодавства належить органу приватизації. Тому прийняття документів оператором не позбавляло Управління обов`язку здійснити власну перевірку після отримання їх оригіналів.
Посилання апелянта на повідомлення від 18.07.2025 про відсутність зауважень до протоколу Управління вважає безпідставним, оскільки в день проведення аукціону організатор перевіряв лише електронний проєкт протоколу, загальні дані учасників, цінові пропозиції та платіжні реквізити. Оригінали документів переможця були отримані пізніше, а розбіжність у підписах виявлено комісією саме під час їх подальшої перевірки.
На переконання відповідача-1 визначення особи переможцем електронного аукціону не породжує автоматичного виникнення в неї права власності на об`єкт приватизації або безумовного права на укладення договору купівлі-продажу. Протокол лише фіксує результати торгів і є підставою для наступних процедурних дій, серед яких перевірка документів переможця, затвердження протоколу, сплата ціни та укладення договору.
Управління також вказує, що предметом спору не є встановлення факту вчинення кримінального правопорушення чи підроблення документів, а перевірка правомірності прийнятого органом приватизації рішення. Тому відсутність висновку почеркознавчої експертизи не свідчить автоматично про незаконність Акта № 111. При цьому відповідач-1 звертає увагу, що експертизу у справі було призначено за його клопотанням, однак саме позивач оскаржив відповідну ухвалу та домігся її скасування.
Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 906/1516/20 Управління зазначає, що судом першої інстанції враховано новішу правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену в постанові від 17.01.2025 у справі № 910/7625/23, в якій здійснено відступ від висновку щодо самостійної ефективності оскарження акта органу приватизації.
За твердженням відповідача-1, після укладення 29.08.2025 договору купівлі-продажу з ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" та оформлення права власності дія протоколу про результати аукціону була вичерпана. Тому скасування Акта № 111 не вплине на правовідносини, які виникли на підставі виконаного договору, та саме по собі не приведе до придбання об`єкта позивачем.
Управління зауважує, що заявлені позовні вимоги не забезпечують остаточного відновлення прав ОСОБА_1 , оскільки майно вже відчужене іншому покупцю, який сплатив його вартість і набув право власності в установленому порядку. Крім того, задоволення вимоги про зобов`язання Управління укласти договір із позивачем є неможливим без попереднього повернення об`єкта, власником якого Управління більше не є.
Стосовно витрат на професійну правничу допомогу відповідач-1 вважає, що місцевий господарський суд перевірив їх дійсність, необхідність та розумність і зменшив заявлену відповідачем-2 суму з 50 000,00 грн до 20 000,00 грн. Відтак підстав для скасування рішення в цій частині не вбачається.
Посилаючись на наведене, Управління просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 07.05.2026 - без змін.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" у відзиві на апеляційну скаргу також заперечує проти її задоволення, оскільки стверджує, що наведені в апеляційній скарзі аргументи переважно відтворюють позицію позивача, яка вже була предметом дослідження суду першої інстанції, та не містять нових доказів чи конкретних обставин, здатних спростувати встановлені судом факти.
Відповідач-2 погоджується з тим, що орган приватизації не здійснював судової експертизи, а виконував передбачений законом обов`язок із перевірки документів переможця аукціону. Суд першої інстанції, своєю чергою, не встановлював у процесуальному значенні факту підроблення документів, а перевіряв наявність в Управління повноважень та достатніх підстав для прийняття рішення за результатами проведеної перевірки.
Заперечуючи проти доводів про позбавлення позивача майнових прав, товариство вказує, що протокол про результати електронного аукціону не створює в переможця права власності на об`єкт приватизації, а має допоміжний характер і слугує підставою для подальшого оформлення договірних відносин. Правові наслідки щодо відчуження об`єкта виникають у зв`язку з укладенням та виконанням договору купівлі-продажу.
Водночас відповідач-2 вважає необґрунтованими посилання скаржника на принцип правомірних очікувань, оскільки статус переможця аукціону не гарантує укладення договору без проходження наступних стадій процедури, зокрема перевірки документів на відповідність установленим вимогам.
Щодо постанови Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 906/1516/20 товариство зазначає, що в тій справі досліджувалися інші фактичні обставини, пов`язані з актом про непідписання переможцем договору та поверненням гарантійного внеску. Натомість у цій справі спір виник у зв`язку з дискваліфікацією за результатами перевірки документів та подальшим укладенням договору з іншим учасником.
Відповідач-2 підтримує висновок місцевого господарського суду щодо неефективності заявленої конструкції способів захисту. Після завершення електронного аукціону укладенням договору купівлі-продажу саме цей договір став безпосередньою підставою виникнення прав та обов`язків сторін і переходу права власності на об`єкт. Визнання незаконним акта про дискваліфікацію саме по собі не припинить право власності відповідача-2 та не відновить становища позивача.
Крім того, ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" наголошує, що не було наділене повноваженнями перевіряти законність рішень органу приватизації стосовно інших учасників аукціону. Товариство діяло в межах відкритої процедури приватизації, було автоматично визначене електронною торговою системою наступним переможцем після дискваліфікації ОСОБА_1 , сплатило встановлену вартість об`єкта та уклало договір із його власником в особі уповноваженого органу.
Матеріали справи, за твердженням відповідача-2, не містять доказів його впливу на прийняття Акта № 111, узгодженості дій із посадовими особами Управління чи обізнаності про неправомірність дискваліфікації позивача. Відтак підстави вважати товариство недобросовісним набувачем відсутні, а покладення на нього негативних наслідків можливих порушень, допущених іншими особами в межах процедури приватизації, створювало б для нього надмірний індивідуальний тягар.
Заперечуючи проти доводів про завищення витрат на професійну правничу допомогу, відповідач-2 вказує, що на підтвердження їх фактичного понесення було подано договір, акт приймання-передачі наданих послуг і платіжні документи. Суд першої інстанції не присудив заявлені 50 000,00 грн у повному обсязі, а після перевірки реальності, необхідності та співмірності витрат зменшив їх до 20 000,00 грн.
На думку товариства, апелянт помилково зводить обсяг професійної правничої допомоги лише до кількості складених процесуальних документів і судових засідань, не враховуючи ознайомлення з матеріалами справи, аналіз законодавства та судової практики, формування правової позиції й підготовку до розгляду спору. Тому підстав для подальшого зменшення присудженої суми немає.
Зокрема відповідач-2 повідомив, що попередній орієнтовний розрахунок його витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції становить 41 500,00 грн, а відповідні докази будуть подані в порядку та строки, передбачені ГПК України.
З огляду на викладене, ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська енергетична біржа" надійшли додаткові пояснення, в яких третя особа підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити.
ТзОВ "Українська енергетична біржа" пояснює, що як оператор авторизованого електронного майданчика воно забезпечувало функціонування майданчика, цілісність та належне відображення даних в електронній торговій системі, перевірку відповідності ідентифікаційної інформації потенційного покупця та можливість учасників учиняти передбачені процедурою дії.
Через електронний майданчик товариства ОСОБА_1 подав найвищу цінову пропозицію в аукціоні № SPE001-UA-20250622-93003 та 18.07.2025 був визначений його переможцем. Оператор підписав протокол про результати аукціону й передав його разом із документами переможця органу приватизації в установленому порядку.
Третя особа погоджується, що відповідно до пункту 68 Порядку № 432 орган приватизації перевіряє оригінали документів переможця або їх належним чином засвідчені копії, а також заяву на участь в аукціоні щодо відповідності вимогам закону. Водночас таке повноваження, на думку ТзОВ "Українська енергетична біржа", не включає проведення експертної перевірки особистого підпису учасника чи встановлення його справжності.
Тому висновки організатора аукціону щодо невідповідності підписів позивача не ґрунтуються на прямо передбачених законодавством повноваженнях. Самі лише сумніви у справжності підпису переможця не є достатньою підставою для його дискваліфікації у зв`язку з поданням неправдивих відомостей.
За твердженням третьої особи, усі дії та документи ОСОБА_1 як учасника і переможця електронного аукціону були вчинені та подані відповідно до вимог законодавства й у встановлені строки, а оператор електронного майданчика належним чином виконав покладені на нього функції.
Посилаючись на нез`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, недоведеність обставин, визнаних ним установленими, та неправильне застосування норм матеріального права, ТзОВ "Українська енергетична біржа" просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 

У судових засіданнях представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.
Представники відповідача-1 та відповідача-2 проти доводів апеляційної скарги заперечували з підстав, викладених у відзивах, та просили оскаржуване рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідачку, присутніх у судовому засіданні представників, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи/заперечення учасників провадження, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення з урахуванням повноважень, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Обставини справи, встановлені судами та визначені відповідно до них правовідносини.
Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, на виконання вимог статей 11, 12 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" рішенням 67 сесії Вінницької обласної Ради 8 скликання від 30 травня 2025 року "Про внесення змін до рішення 52 сесії обласної Ради 8 скликання від 26 квітня 2024 року № 832 з метою включення нового об`єкта до Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, що підлягають приватизації (зі змінами), доповнено додаток до рішення "Перелік об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, що підлягають приватизації" (зі змінами), такою позицією: Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв. м Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13.
Водночас рішенням 67 сесії Вінницької обласної Ради 8 скликання від 30 травня 2025 року "Про приватизацію об`єкта спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області" вирішено: здійснити приватизацію об`єкта спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області "Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв. м", місцезнаходження якого: Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13.
При цьому відповідно до рішення 46 сесії Вінницької обласної Ради 8 скликання від 24.11.2023 "Про приватизацію майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області" вирішено:
1. Визначити, що приватизацію об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області здійснювати в порядку, передбаченому Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" та іншими нормативно - правовими актами у сфері приватизації.
2. Уповноважити управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області здійснювати функції органу приватизації майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, а також утворювати аукціонні комісії з продажу об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, що підлягають приватизації (далі - орган приватизації).
3. Затвердити Положення про діяльність аукціонної комісії з продажу об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, згідно з додатком.
На виконання вказаних рішень наказом органом приватизації від 04.06.2025 № 78 "Про приватизацію об`єкта спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області "Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв. м", місцезнаходження якого: Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13" наказано здійснити приватизацію об`єкта спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області "Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв. м", місцезнаходження якого: Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13.
У подальшому, на виконання вимог ст. 15 Закону та п. 22 постанови Кабінету Міністрів України від 10 травня 2018 року № 432 "Про затвердження Порядку проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу" (далі-Постанова) органом приватизації 11.06.2025 винесено наказ № 81 "Про створення аукціонної комісії для продажу об`єкта малої приватизації "Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв. м", місцезнаходження якого: Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13", яким наказано:
1. Створити аукціонну комісію для продажу об`єкта малої приватизації (далі - аукціонна комісія) "Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв.м", місцезнаходження якого: Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13 (далі - об`єкт малої приватизації), відповідно до Положення про діяльність аукціонної комісії для продажу об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, затвердженого рішенням 46 сесії обласної Ради 8 скликання від 24 листопада 2023 року № 722 "Про приватизацію майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області", та затвердити її склад (додається).
2. Аукціонній комісії в строк до 20.06.2025 розробити умови продажу об`єкта малої приватизації.
Надалі засіданням аукціонної комісії для продажу об`єкта малої приватизації "Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв. м", місцезнаходження якого: Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13, 13.06.2025 вирішено провести приватизацію об`єкта шляхом продажу на аукціоні без умов; провести оцінку об`єкта малої приватизації (протокол № 5).
Крім того, засіданням аукціонної комісії для продажу об`єкта малої приватизації "Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв. м", місцезнаходження якого: Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13, 18.06.2025 вирішено визначити стартову ціну об`єкта для кожного із способів продажу, розмір гарантійного внеску електронного аукціону для кожного із способів у розмірі 20%, затверджено розмір мінімального кроку аукціону для продажу об`єкта приватизації, загальну кількість кроків аукціону для проведення електронного аукціону за методом покрокового зниження стартової ціни та подальшого подання цінових пропозицій, на які знижується стартова ціна лота, період між аукціонами, аукціоном із зниженням стартової ціни, між аукціоном із зниженням стартової ціни за методом покрокового зниження стартової ціни та подальшого подання цінових пропозицій, текст інформаційного повідомлення про проведення аукціону про продаж на електронному аукціоні об`єкта малої приватизації, який надати на затвердження органу приватизації (протокол № 6).
За результатами роботи аукціонної комісії наказом органу приватизації від 19.06.2025 № 89 "Про затвердження умов продажу об`єкта спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області "Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв. м", місцезнаходження якого: Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13" наказано:
1. Затвердити умови продажу об`єкта малої приватизації "Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв. м", місцезнаходження якого: Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13, згідно з додатком 1, що додається.
2. Затвердити текст інформаційного повідомлення про проведення електронного аукціону з продажу об`єкта малої приватизації "Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв. м", місцезнаходження якого: Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13 , згідно з додатком 2, що додається.
Як встановлено судами, 18.07.2025 відбувся аукціон об`єкта малої приватизації "Будівля гаража (літ. Ч), загальною площею 343,4 кв. м", місцезнаходження якого: Вінницька область, Вінницький район, місто Вінниця, вулиця Ботанічна, будинок 13.
Стартова ціна лота: 2 127 706,00 грн. На остаточну ціну продажу нараховується ПДВ згідно Податкового кодексу України. Ціна продажу лота без урахування ПДВ: 2 700 001,00 грн Сума ПДВ: 540 000,20 грн. Ціна продажу лота з урахуванням ПДВ: 3 240 001,20 грн. Розмір мінімального кроку аукціону: 21 277,06 грн. Розмір гарантійного внеску: 425 541,20 грн. Розмір реєстраційного внеску: 1 600,00 грн. 
Учасники електронного аукціону: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля", ЄДРПОУ: 00692096.
Щодо участі позивача в зазначеному електронному аукціоні судами встановлено, що ОСОБА_1 створив кабінет на майданчику sale.ueex.com.ua 12.01.2023. При створенні особистого кабінету ОСОБА_1 завантажено 4 файли, які включали фотокопії сторінок паспорту ОСОБА_1 , фотокопія картки платника податків на ім`я ОСОБА_1 .
23.06.2025 ОСОБА_1 з особистого кабінету створено чернетку Заявки на участь (пропозиції) в аукціоні SPE001-UA-20250622-93003. До пропозиції додано наступні документи: фотокопія паспорту громадянина України з Витягом про місце проживання, фотокопія РНОКПП, фотокопія Заяви на участь у приватизації об`єкта малої приватизації, фотокопія Згоди потенційного покупця щодо взяття на себе зобов`язань, визначених умовами продажу, фотокопія Заяви потенційного покупця щодо відсутності застосування до нього обмежень, передбачених статтею 8 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", фотокопія Заяви потенційного покупця про ознайомлення з об`єктом приватизації, квитанція 5173¬2966-0190-5391 та квитанція 5188-2966-9482-4768.
При цьому заявка ОСОБА_1 на участь в аукціоні SPE001-UA-20250622-93003 була опублікована 15.07.2025 р. о 17:13:56. Дата та час початку аукціону: 18.07.2025 р. 12:20:00 Дата та час завершення аукціону: 18.07.2025 р. 12:49:02.
У відповідності до протоколу SPE001-UA-20250622-93003 (який сформовано: 18.07.2025 р. 12:49:03) про результати електронного аукціону, переможцем електронного аукціону визнано учасника: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 з ціновою пропозицією: 2 700 001,00 грн. без урахування ПДВ. Сума ПДВ: 540 000,20 грн. Ціна продажу лота з урахуванням ПДВ: 3 240 001, 20 грн.
Після завершення електронного аукціону протокол про результати електронного аукціону Протокол електронного аукціону направлено на погодження організатору Управлінню спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області:18.07.2025 р. о 13:19.
18.07.2025 р. о 15:16 до оператора електронного майданчика на електронну пошту надійшов лист з пошти організатора в якому зазначено, що протокол перевірили, реквізити актуальні, змін не передбачається.
У подальшому протокол електронного аукціону направлено на підпис переможцю аукціону на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 18.07.2025 р. о 16:12.
Підписаний переможцем ОСОБА_1 протокол електронного аукціону у паперовому вигляді в 4-х екземплярах разом з паперовими примірниками всіх документів, які описано у пропозиції до аукціону, оператором отримано 21.07.2025 р.
ТзОВ "УЕБ" 21.07.2025 підписало протокол про результати електронного аукціону, де ОСОБА_1 визнаний переможцем.
Того ж дня, 21.07.2025, ТзОВ "УЕБ" відправило супровідний лист вих .№21/07-1236, 4 примірники підписаного ОСОБА_1 та ТзОВ "УЕБ" протоколу про результати електронного аукціону, а також документи, які описано у пропозиції до аукціону.
Разом з тим організатор аукціону Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області 29.07.2025 р. о 17:49 оприлюднив в Електронній торговій системі АКТ №111 від 29.07.2025 про дискваліфікацію переможця електронного аукціону у зв`язку з поданням неправдивих відомостей.
Так, згідно акту №111 від 29.07.2025 про дискваліфікацію переможця електронного аукціону, причиною дискваліфікації ОСОБА_1 як переможця електронного аукціону стало те, що в ході перевірки комісією було виявлено розбіжність між особистим підписом потенційного покупця зазначеного у паспорті серії НОМЕР_2 виданого Ленінським РВ УДМС України у Вінницькій області, 11.04.2013 та підписаним протоколом про результати електронного аукціону №SPE001-UA-20250622-93003, листом щодо підписання протоколу у паперовій формі від 21.07.2025 р. №б/н, заявою потенційного покупця щодо відсутності застосування до нього обмежень, передбачених статтею 8 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" від 23.06.2025 р. №б/н, заявою потенційного покупця про ознайомлення з об`єктом приватизації від 23.06.2025, згодою потенційного покупця щодо взяття на себе зобов`язань, визначених умовами продажу від 23.06.2025 та заявою на участь у приватизації об`єкта малої приватизації від 23.06.2025.
З матеріалів справи слідує, що в подальшому електронним майданчиком було надіслано новий протокол про результати електронного аукціону № SPE001-UA-20250622-93003, переможцем якого є ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" та укладено з Управлінням спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області 29.08.2025 договір купівлі продажу об`єкта малої приватизації: "Будівлю гаража (літ. Ч), загальною площею 343.4 кв.м., що складає частку комплексу нежитлових будівель та споруд, який розташований за адресою: Вінницька область, Вінницький р-н., м. Вінниця, вул. Ботанічна, буд. 13.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції бере до уваги наступні положення чинного законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
За змістом частин 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Пунктом 2 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (стаття 202 Цивільного кодексу України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).
За правилом частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За положеннями частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції надавав оцінку висновкам суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи.
Розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, надавши правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, колегія суддів зазначає таке.
Щодо доводів апелянта про відсутність належних правових та доказових підстав для його дискваліфікації як переможця електронного аукціону.
Перевіривши доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції фактично наділив орган приватизації повноваженнями судового експерта, допустив установлення несправжності підписів позивача на підставі їх візуального порівняння та визнав доведеним подання неправдивих відомостей за відсутності належних доказів, слід зазначити наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України".
Отже, правомірність дій Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області під час перевірки документів переможця електронного аукціону має оцінюватися насамперед з огляду на обсяг повноважень, прямо визначених Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" та Порядком проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 № 432.
За змістом частини десятої статті 14 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" після закінчення електронного аукціону організатор аукціону з продажу об`єкта приватизації перевіряє заяву на участь у приватизації об`єкта приватизації разом із доданими до неї документами та інформацією переможця аукціону і в разі невідповідності доданих до заяви документів приймає рішення відповідно до частини шостої, дев`ятої цієї статті.
Пунктом 68 Порядку № 432 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, також передбачено, що орган приватизації/організатор аукціону перевіряє оригінали документів переможця електронного аукціону, доданих до заяви на участь в електронному аукціоні, а також заяву на участь в електронному аукціоні щодо відповідності вимогам Закону.
Таким чином, доводи апелянта про те, що Управління взагалі не мало повноважень перевіряти документи переможця електронного аукціону, не ґрунтуються на положеннях спеціального законодавства. Водночас, перевірка заяви та доданих до неї документів становила не право, яке орган приватизації міг реалізувати на власний розсуд, а передбачений законодавством етап завершення процедури електронного аукціону, який передував затвердженню протоколу та укладенню договору купівлі-продажу. Тому безпосереднє дослідження Управлінням наданих ОСОБА_1 документів, зіставлення зазначених у них відомостей і виявлення зовнішніх невідповідностей не може ототожнюватися із протиправним перебранням функцій судового експерта.
Разом із тим наявність в органу приватизації повноваження перевіряти документи не означає, що будь-який виявлений ним сумнів автоматично становить визначену законом підставу для дискваліфікації переможця. Повноваження на перевірку документів та достатність установлених за результатами такої перевірки обставин для застосування передбачених законом наслідків є різними правовими питаннями.
Частиною дев`ятою статті 14 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" передбачено, що орган приватизації не затверджує протокол електронних торгів та не укладає договір купівлі-продажу з потенційним покупцем, який, зокрема, подав неправдиві відомості про себе.
Отже, для застосування цієї підстави орган приватизації повинен встановити не лише наявність певної зовнішньої невідповідності у документах, а те, що потенційним покупцем дійсно подано конкретні відомості, які не відповідають дійсності. Поняття "розбіжність між підписами" та "подання неправдивих відомостей про себе" не є тотожними за своїм змістом.
Підпис є реквізитом документа, за допомогою якого особа засвідчує своє волевиявлення та підтверджує авторство документа. Водночас зовнішня відмінність між окремими зразками підпису однієї особи може бути зумовлена різними обставинами і сама собою не дозволяє беззаперечно встановити, що певний підпис виконаний іншою особою або що особа не вчиняла відповідного волевиявлення.
Саме тому встановлення виконавця рукописного підпису за своєю природою потребує не лише звичайного візуального сприйняття документа, а застосування спеціальних знань.
Відповідно до частини другої статті 98 Господарського процесуального кодексу України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд призначає експертизу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право.
Наведені процесуальні положення не регулюють безпосередньо діяльність органу приватизації під час перевірки документів, однак характеризують правову природу встановлення обставин, пов`язаних із виконавцем рукописного підпису.
Тому візуальне порівняння підписів членами комісії Управління не могло замінити дослідження із застосуванням спеціальних знань та без додаткових об`єктивних даних слугувати беззаперечним підтвердженням того, що документи підписані не ОСОБА_1
Як вбачається з Акта № 111 від 29.07.2025, єдиною наведеною в ньому фактичною обставиною, на підставі якої ОСОБА_1 дискваліфіковано у зв`язку з поданням неправдивих відомостей, визначено розбіжність між особистим підписом потенційного покупця у паспорті та підписами на протоколі про результати електронного аукціону, заяві на участь у приватизації, заяві про ознайомлення з об`єктом приватизації, заяві про відсутність встановлених законом обмежень, згоді на взяття відповідних зобов`язань та листі щодо підписання протоколу в паперовій формі. Водночас в Акті № 111 не конкретизовано, які саме відомості про особу позивача є неправдивими.
За приписами частини третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається.
Частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України обставина вважається доведеною, якщо докази на її підтвердження є більш вірогідними, ніж докази, подані на її спростування.
При цьому згідно із частиною другою статті 86 Господарського процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Отже, під час судового розгляду саме факт зовнішньої відмінності між підписами міг оцінюватися як одна з обставин у сукупності доказів, однак не як доказ, який має наперед встановлену силу та безумовно підтверджує подання позивачем неправдивих відомостей.
Матеріали справи не містять висновку судового експерта або спеціаліста, яким було б встановлено виконання спірних підписів іншою особою. Натомість під час розгляду справи ОСОБА_1 подав заяву, якою підтвердив власноручне виконання відповідних підписів. Така заява також не має для суду заздалегідь встановленої сили, проте підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами.
Висновок про наявність в Управління повноваження перевіряти документи переможця не є тотожним висновку про достатність встановлених за результатами такої перевірки обставин для застосування передбачених законом наслідків. Ці питання підлягають окремій правовій та доказовій оцінці.
Водночас колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що прийняття документів оператором електронного майданчика виключало можливість їх подальшої перевірки органом приватизації.
Відповідно до пункту 19 Порядку № 432 оператор електронного майданчика проводить перевірку відповідності ідентифікаційної інформації особи даним, зазначеним нею у заяві на участь в електронному аукціоні.
Натомість після завершення аукціону саме орган приватизації перевіряє заяву та документи переможця на відповідність вимогам закону. Отже, функції оператора електронного майданчика та органу приватизації не є взаємозамінними, а виконання оператором покладених на нього обов`язків не звільняло Управління від здійснення передбаченої пунктом 68 Порядку № 432 перевірки.
Не підтверджують матеріали справи і твердження апелянта про те, що 18.07.2025 Управління остаточно погодило всі документи переможця, а надалі безпідставно змінило свою позицію.
З вищевказаних обставин вбачається, що 18.07.2025 організатор повідомив оператору електронного майданчика про перевірку протоколу, актуальність зазначених у ньому реквізитів та відсутність необхідності внесення змін. Водночас підписаний ОСОБА_1 у паперовій формі протокол разом із паперовими примірниками документів був отриманий оператором лише 21.07.2025, після чого надісланий Управлінню.
Таким чином, повідомлення від 18.07.2025 стосувалося сформованого електронною торговою системою протоколу та його реквізитів і передувало отриманню паперових оригіналів документів, під час перевірки яких органом приватизації надалі було виявлено розбіжності. Тому зазначене повідомлення не може розцінюватися як остаточне затвердження протоколу або підтвердження належності всіх паперових документів переможця.
Також колегія суддів зазначає, що постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 у цій справі, якою скасовано ухвалу про призначення почеркознавчої експертизи, не містить остаточного висновку щодо справжності або несправжності підписів ОСОБА_1 та не встановлює правомірності чи неправомірності Акта № 111.
Під час такого апеляційного перегляду суд вирішував процесуальне питання щодо наявності передбачених статтею 99 Господарського процесуального кодексу України умов для призначення експертизи та зупинення провадження у справі. Тому скасування ухвали про призначення експертизи не означає ані встановлення факту виконання підписів позивачем, ані визнання законною їх оцінки органом приватизації.
Отже, доводи апеляційної скарги про повну відсутність у органу приватизації повноважень перевіряти документи переможця електронного аукціону та про те, що така перевірка могла проводитися виключно судовим експертом, колегія суддів відхиляє.
Щодо доводів апелянта про належність та ефективність обраної ним сукупності способів захисту порушеного права.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги про те, що заявлені позивачем вимоги є взаємопов`язаними, охоплюють усі правові наслідки його дискваліфікації та у своїй сукупності забезпечують повне поновлення порушеного права, зазначає таке.
За змістом частин першої, другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту, який відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та здатний забезпечити реальне поновлення такого права чи інтересу.
Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цим наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити його поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права у спірних правовідносинах, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2025 у справі № 910/7625/23.
Застосовуючи наведені положення до спірних правовідносин, колегія суддів виходить із того, що для визначення ефективності обраного ОСОБА_1 способу захисту необхідно насамперед встановити кінцевий матеріально-правовий результат, якого він прагне досягти шляхом звернення до суду.
Зі змісту позовних вимог та доводів апеляційної скарги вбачається, що метою позивача є не лише визнання недійсним та скасування Акта № 111 від 29.07.2025 про його дискваліфікацію, а набуття у власність об`єкта малої приватизації - будівлі гаража (літ. "Ч"), загальною площею 343,4 кв. м, розташованої за адресою: Вінницька область, Вінницький район, м. Вінниця, вул. Ботанічна, буд. 13.
Відповідно, для досягнення цієї мети позивач просить визнати незаконним та скасувати Акт № 111 від 29.07.2025, визнати недійсними результати електронного аукціону в частині визначення переможцем ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля", визнати недійсним укладений між відповідачами договір купівлі-продажу та зобов`язати Управління затвердити результати аукціону з ОСОБА_1 і укласти з ним договір купівлі-продажу.
Колегія суддів погоджується з тим, що наведені вимоги виникли в межах однієї процедури приватизації та пов`язані між собою послідовністю юридичних фактів. Водночас фактична пов`язаність кількох вимог не є тотожною їх ефективності. Для визнання обраного способу захисту ефективним необхідно, щоб одночасне задоволення всіх заявлених вимог утворювало завершений правовий механізм, кінцевим результатом якого було б реальне набуття позивачем спірного майна або одержання іншого належного відшкодування.
Спірні правовідносини виникли у межах процедури малої приватизації комунального майна, а тому при визначенні правового результату, на досягнення якого спрямовані заявлені позивачем вимоги, необхідно враховувати послідовність та юридичне значення окремих стадій такої процедури.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" приватизація державного або комунального майна здійснюється шляхом:1) продажу об`єктів права державної або комунальної власності на аукціоні, у тому числі: аукціоні з умовами; аукціоні без умов; аукціоні за методом покрокового зниження стартової ціни та подальшого подання цінових пропозицій; аукціоні із зниженням стартової ціни; аукціоні з приватизації об`єкта оренди з невід`ємними поліпшеннями; 2)викупу об`єктів приватизації.
Згідно із частиною першою статті 15 зазначеного Закону об`єкти малої приватизації продаються виключно на електронних аукціонах. Порядок проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та Порядок відбору операторів електронних майданчиків для організації проведення електронних аукціонів з продажу об`єктів малої приватизації, авторизації електронних майданчиків, розмір та порядок сплати плати за участь, визначення переможця за результатами електронного аукціону, а також порядок визначення додаткових умов продажу затверджуються Кабінетом Міністрів України.
За пунктом 63 Порядку проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 № 432, переможець електронного аукціону визначається шляхом автоматичної оцінки електронною торговою системою цінових пропозицій учасників після завершення останнього раунду електронного аукціону та формування протоколу про результати електронного аукціону.
Частиною шостою статті 15 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" встановлено, що протокол про результати електронного аукціону формується та оприлюднюється електронною торговою системою автоматично в день завершення аукціону в електронній формі. Протокол про результати електронного аукціону підписується шляхом накладення кваліфікованих електронних підписів, що базуються на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, крім випадків, якщо на підписанні протоколу в письмовій формі наполягає переможець електронного аукціону.
Відповідно до пункту 68 Порядку № 432 переможець електронного аукціону підписує протокол про результати електронного аукціону в порядку, встановленому пунктом 64 цього Порядку, а оператор електронного майданчика підписує та надсилає такий протокол органу приватизації. У межах строку, встановленого для опублікування протоколу, орган приватизації перевіряє оригінали документів переможця, доданих до заяви на участь в електронному аукціоні, або їх засвідчені копії, а також заяву на участь в електронному аукціоні на відповідність вимогам Закону.
Отже, визначення переможця електронного аукціону, перевірка поданих ним документів, затвердження протоколу, сплата ціни продажу, укладення договору купівлі-продажу та передача об`єкта становлять послідовні, однак юридично самостійні етапи приватизаційної процедури. Усунення судом одного з попередніх етапів не має автоматичним наслідком припинення прав та обов`язків, які вже виникли у наступних правовідносинах за участю іншої особи.
Відповідно до частини шостої статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" право власності на об`єкт приватизації переходить до покупця після укладення договору купівлі-продажу об`єкта приватизації та підписання акта приймання-передачі об`єкта приватизації, крім випадків переходу права власності на пакет акцій. Визначення особи переможцем електронного аукціону та формування протоколу про його результати є необхідними стадіями приватизаційної процедури, однак самостійно не зумовлюють переходу до такої особи права власності на об`єкт приватизації.
Майновий результат, якого прагне позивач, міг би настати лише після виникнення між ним та органом приватизації договірних правовідносин, виконання умов договору купівлі-продажу, передачі об`єкта та державної реєстрації права власності.
Відповідно до частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Отже, факт первісного визначення ОСОБА_1 переможцем електронного аукціону не свідчить про набуття ним речового права на об`єкт приватизації. Договір купівлі-продажу з позивачем не був укладений, акт приймання-передачі не підписувався, а державна реєстрація права власності за ним не проводилася. За таких обставин правовий інтерес ОСОБА_1 полягав у завершенні приватизаційної процедури та виникненні договірних правовідносин щодо придбання майна, однак не становив попередньо набутого права власності на спірний об`єкт. Відповідно, позивач не може захищати як власне те речове право, якого він у встановленому законом порядку не набув.
Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування Акта № 111 від 29.07.2025 колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що для задоволення відповідної вимоги необхідним є одночасне встановлення двох умов: невідповідності акта вимогам цивільного законодавства та порушення ним цивільного права або інтересу позивача.
Разом із тим установлення зазначених умов не звільняє суд від необхідності перевірити, чи забезпечить скасування такого акта ефективне поновлення права або інтересу з урахуванням усіх юридичних наслідків, які настали після його прийняття.
У свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 зазначила, що торги є правочином. Якщо торги завершуються оформленням договору купівлі-продажу, належним предметом оспорювання є саме такий договір, тоді як вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту, оскільки результати торгів реалізуються шляхом укладення відповідного договору.
Підсумовуючи викладене, скасування Акта №111 саме по собі не призводить до затвердження протоколу про результати аукціону з ОСОБА_1 , не створює між ним та Управлінням договірних правовідносин, не визначає умов договору купівлі-продажу та не зумовлює переходу до позивача права власності на спірний об`єкт.
Крім того, на момент вирішення спору наслідки прийняття Акта №111 уже були реалізовані у подальших правовідносинах - електронною торговою системою визначено іншого переможця, з ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" укладено та виконано договір купівлі-продажу, а право власності на об`єкт зареєстровано за відповідачем-2.
За таких обставин скасування Акта №111, взяте окремо, усувало б лише одну з попередніх юридичних підстав подальшого розвитку приватизаційної процедури, однак не припиняло б автоматично правовідносин, які виникли внаслідок його реалізації, та не забезпечувало б набуття спірного майна ОСОБА_1 .
З цих самих міркувань не забезпечує самостійного поновлення інтересу позивача і вимога про визнання недійсними результатів електронного аукціону в частині визначення переможцем ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля".
Як попередньо встановлено, такі результати не залишилися нереалізованими, а були втілені в укладеному 29.08.2025 договорі купівлі-продажу, на виконання якого сплачено ціну, передано об`єкт приватизації та зареєстровано право власності за покупцем.
Тому визнання недійсними результатів аукціону в частині визначення нового переможця саме по собі не вирішує питання щодо чинності та правових наслідків укладеного на їх підставі договору, не припиняє речового права відповідача-2 та не створює для ОСОБА_1 права власності на спірне майно.
Отже, наведена вимога спрямована на оспорювання проміжного результату приватизаційної процедури, правові наслідки якого вже реалізовані шляхом укладення та виконання договору купівлі-продажу, а тому окремо від належного вирішення подальших договірних та майнових наслідків не забезпечує ефективного захисту інтересу позивача.
Водночас, варто зазначити, що у Постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 922/3659/21 зроблено висновок про те, що ефективним способом захисту у такій ситуації є звернення із позовом про переведення на позивача прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу.
Проте, стосовно вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.08.2025 суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно із частиною п`ятою цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Водночас для вирішення цієї справи визначальним є не остаточне встановлення наявності чи відсутності самостійних підстав недійсності договору від 29.08.2025, а здатність заявленої позивачем вимоги забезпечити ефективне поновлення його права або охоронюваного законом інтересу з урахуванням того, що договір уже виконаний.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 зазначила, що вимога про визнання виконаного або частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту лише у разі її поєднання з вимогою про застосування наслідків недійсності правочину. Окреме визнання виконаного договору недійсним без застосування відповідних майнових наслідків не приводить до поновлення майнових прав позивача. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.08.2024 у справі № 910/14571/23.
У цій справі договір від 29.08.2025 виконаний: покупцем сплачено визначену за результатами електронного аукціону ціну, об`єкт передано та право власності зареєстровано за відповідачем-2. Водночас ОСОБА_1 не заявив вимоги про застосування наслідків недійсності оспорюваного договору, зокрема щодо повернення спірного майна Управлінню.
Отже, навіть у разі встановлення підстав для недійсності оспорюваного договору задоволення лише заявленої вимоги про визнання його недійсним не забезпечило б досягнення кінцевої матеріально-правової мети позивача.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Таким чином, установленим законом загальним наслідком недійсності двостороннього правочину є повернення його сторін у стан, що існував до вчинення такого правочину. Сторонами оспорюваного договору є Управління та ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля", тоді як апелянт ОСОБА_1 стороною цього договору не є.
Відповідно, навіть застосування передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України наслідків недійсності договору могло б призвести до повернення об`єкта Управлінню та повернення покупцеві сплачених коштів, однак не мало б наслідком передачу спірного майна безпосередньо ОСОБА_1 .
Визнання недійсним договору між відповідачами не створює договору між Управлінням та позивачем, не визначає його істотних умов, не наділяє ОСОБА_1 правами покупця за договором, стороною якого він не був, і не є самостійною підставою для державної реєстрації за ним права власності.
Крім того, позивач не заявив вимоги про застосування наслідків недійсності оспорюваного договору шляхом повернення майна Управлінню. Однак навіть наявність такої вимоги не усувало б необхідності застосування окремого способу захисту, спрямованого на виникнення договірних правовідносин безпосередньо між ОСОБА_1 та органом приватизації.
Отже, вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу між відповідачами не забезпечує досягнення кінцевої матеріально-правової мети позивача, оскільки між поверненням майна продавцю та набуттям такого майна ОСОБА_1 відсутній необхідний юридичний зв`язок.
Не усуває зазначеного недоліку й вимога про зобов`язання Управління затвердити результати аукціону з ОСОБА_1 та укласти з ним договір купівлі-продажу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що така вимога не забезпечує ефективного поновлення інтересу позивача. Зобов`язання відповідача вчинити в майбутньому дії щодо затвердження результатів аукціону та укладення договору не є тотожним безпосередньому встановленню судовим рішенням договірних правовідносин між сторонами. Така вимога не визначає змісту договору та залишає необхідність учинення органом приватизації додаткових юридично значущих дій для виникнення відповідних договірних правовідносин.
Водночас визначальним у цій справі є й те, що на час вирішення спору Управління вже не є власником спірного об`єкта та не володіє ним, оскільки майно передано іншому покупцеві на підставі договору від 29.08.2025.
Відповідно до частини другої статті 620 Цивільного кодексу України кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, якщо ця річ уже передана третій особі у власність або в користування. Якщо річ, визначену індивідуальними ознаками, ще не передано, переважне право на її одержання має той із кредиторів, зобов`язання на користь якого виникло раніше, а коли це неможливо визначити - кредитор, який першим пред`явив позов.
Спірна будівля гаража є індивідуально визначеним нерухомим майном, яке вже передано у власність ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля". За таких обставин покладення на Управління обов`язку затвердити результати аукціону з ОСОБА_1 та укласти з ним договір купівлі-продажу не створює для цього органу фактичної та юридичної можливості передати позивачу майно, яке вибуло з його власності, та не забезпечує досягнення кінцевої матеріально-правової мети позову.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про неефективність обраного позивачем у цій частині способу захисту.
Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із частиною першою статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Частиною другою статті 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За змістом статті 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Крім того, частиною п`ятою статті 12 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
Отже, цивільне законодавство встановлює як презумпцію правомірності набуття права власності, так і презумпцію добросовісності поведінки учасника цивільних відносин. Спростування таких презумпцій покладається на особу, яка посилається на незаконність набуття майна або недобросовісність його набувача.
Варто зазначити, що матеріали справи не містять доказів того, що ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" впливало на прийняття Акта № 111, діяло узгоджено з органом приватизації, мало на меті усунути позивача від завершення приватизаційної процедури або на момент придбання майна знало чи повинно було знати про відсутність правових підстав для його відчуження. Отже, встановлена законом презумпція добросовісності набувача позивачем не спростована.
Добросовісність набувача визначається з огляду на те, чи знав він або за конкретних обставин повинен був знати про відсутність в особи, яка відчужує майно, права на таке відчуження. Відповідно, недобросовісність покупця не може автоматично виводитися лише з можливої незаконності рішення органу приватизації, яке передувало укладенню договору.
Незаконність поведінки відчужувача та недобросовісність набувача є різними обставинами. Перша стосується дотримання органом приватизації вимог законодавства під час прийняття рішення, тоді як друга передбачає встановлення обізнаності покупця про відсутність правових підстав для відчуження майна або його свідому участь у створенні таких обставин.
Сам по собі факт обізнаності ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" про те, що первісним переможцем електронного аукціону був визначений ОСОБА_1 , а надалі його було дискваліфіковано, не свідчить про недобросовісність товариства. Вказані обставини були відображені в електронній торговій системі та становили відкриті елементи приватизаційної процедури.
Суд першої інстанції у цій частині обґрунтовано врахував, що публічні торги за своєю природою мають забезпечувати підвищений рівень юридичної визначеності набуття майна. Учасник, який не впливав на порушення, допущені іншими особами в межах спеціально врегульованої процедури, не повинен нести негативні наслідки таких порушень шляхом позбавлення правомірно набутого майна.
За таких обставин повернення спірного об`єкта та передача його ОСОБА_1 суперечили б спеціальній законодавчій гарантії захисту добросовісного набувача, який придбав майно на електронному аукціоні, проведеному в порядку приватизації комунального майна.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Позбавлення власності допускається лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У практиці ЄСПЛ сформовано три критерії, які підлягають оцінці при вирішенні питання про допустимість втручання у право мирного володіння майном: чи є втручання законним; чи переслідує воно легітимну мету в суспільному інтересі; чи забезпечено справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та необхідністю захисту основоположних прав особи.
Необхідного справедливого балансу не буде досягнуто, якщо на особу покладено індивідуальний та надмірний тягар. При цьому оцінці підлягають не лише формальні правові підстави втручання, а й поведінка набувача, спосіб та процедура придбання майна, добросовісність його дій, можливість передбачити втрату майна, а також наявність належного відшкодування.
У рішенні у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ наголосив на принципі "належного урядування", відповідно до якого державні органи повинні діяти вчасно, належно та послідовно, запроваджувати внутрішні процедури, що мінімізують ризик помилок і сприяють юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба виправити помилку державного органу не повинна непропорційно втручатися в право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на легітимність дій такого органу. Ризик помилки державного органу має покладатися на державу, а не на особу, яка діяла добросовісно.
ЄСПЛ також виходить із того, що позбавлення добросовісного набувача майна внаслідок помилок або порушень, допущених органами публічної влади чи іншими особами до моменту придбання, без урахування поведінки такого набувача та без належної компенсації може покласти на нього надмірний індивідуальний тягар і порушити справедливий баланс. Такий підхід відображений, зокрема, у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки".
Застосовуючи наведені стандарти до обставин цієї справи, колегія суддів ураховує, що можливі порушення під час дискваліфікації ОСОБА_1 були допущені не ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля", а органом приватизації на стадії перевірки документів попереднього переможця.
Визнання договору від 29.08.2025 недійсним із подальшим позбавленням відповідача-2 права власності означало б покладення всіх негативних наслідків можливої помилки органу приватизації на особу, яка такої помилки не вчиняла, діяла в межах передбаченої законом публічної процедури, сплатила визначену ціну та обґрунтовано покладалася на остаточність результатів електронного аукціону.
При цьому відповідне втручання не мало б наслідком безпосереднього набуття майна ОСОБА_1 , оскільки останній не був стороною оспорюваного договору, не заявив вимоги про застосування наслідків його недійсності та не набув права власності на спірний об`єкт.
Отже, позбавлення відповідача-2 майна не лише покладало б на нього надмірний тягар, а й не забезпечувало б досягнення матеріально-правової мети позивача.
За таких обставин, дотримання справедливого балансу між інтересами позивача та правами добросовісного набувача вимагає, щоб можливі негативні наслідки незаконного рішення органу приватизації усувалися за рахунок суб`єкта, відповідального за його прийняття, а не шляхом вилучення майна в особи, яка добросовісно набула його в межах спеціально встановленої державою процедури.
Колегія суддів також враховує доводи апелянта про наявність у нього легітимних очікувань на завершення процедури приватизації. Верховний Суд у постанові від 01.07.2025 у справі № 918/619/24 зазначив, що легітимними очікуваннями є розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування, які мають належне правове підґрунтя. У цій же постанові Верховний Суд виходив із того, що переможець аукціону може мати легітимні очікування на отримання майна за результатами завершення передбаченої законом процедури. 
Водночас наявність легітимних очікувань не є тотожною виникненню права власності та сама по собі не визначає спосіб його судового захисту. Такі очікування підлягають захисту у спосіб, який відповідає характеру порушення та здатний забезпечити реальний матеріально-правовий результат.
Тому навіть якщо виходити з того, що первісне визначення ОСОБА_1 переможцем електронного аукціону сформувало у нього обґрунтовані очікування на завершення приватизаційної процедури, ця обставина не усуває встановленої судом неефективності заявленої ним сукупності позовних вимог і не створює підстав для набуття спірного майна поза належним способом захисту.
Наведене свідчить, що навіть одночасне задоволення всіх заявлених позивачем вимог не створило б завершеної юридичної послідовності, кінцевим результатом якої було б набуття ОСОБА_1 права власності на об`єкт малої приватизації.
Отже, апелянт помилково ототожнює кількість та фактичну взаємопов`язаність заявлених вимог із їх юридичною ефективністю. Сукупність кількох самостійно неефективних вимог не набуває ознак ефективного способу захисту лише внаслідок їх об`єднання в одному позові. Суд не вправі самостійно замінити визначену позивачем модель захисту та вирішити іншу матеріально-правову вимогу, яка не була предметом заявленого позову.
Відповідно до частини першої статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною другою статті 237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Згідно із частиною п`ятою статті 269 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Водночас, передбачене частиною другою статті 5 Господарського процесуального кодексу України повноваження суду визначити ефективний спосіб захисту також не надає суду права змінити предмет позову або сформувати замість позивача нову матеріально-правову вимогу. Такий спосіб може бути визначений судом лише відповідно до викладеної в позові вимоги, а не всупереч її змісту чи замість неї.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що заявлені ОСОБА_1 вимоги у своїй сукупності є належним та ефективним способом захисту, колегія суддів відхиляє. Незалежно від остаточної оцінки достатності доказових підстав для дискваліфікації позивача, обрана ним сукупність способів захисту не забезпечує реального, повного та остаточного поновлення його інтересу.
З огляду на наведене доводи апеляційної скарги не спростовують правильності кінцевого висновку місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову. Підстав для скасування або зміни рішення Господарського суду Вінницької області від 07.05.2026 у справі № 902/1109/25 за наведеними в апеляційній скарзі доводами колегія суддів не встановила.
Щодо доводів апелянта про безпідставність та неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги про необґрунтоване покладення на позивача витрат ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн, погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом частин першої, другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання такої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи зазначені витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей такого розподілу розмір витрат на професійну правничу допомогу, зокрема гонорару адвоката за представництво в суді та іншу допомогу, пов`язану зі справою, визначається відповідно до умов договору та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт і їх вартості, яка сплачена або підлягає сплаті стороною.
Частиною третьою статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою їх розподілу учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, наданих ним послуг та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із частиною четвертою цієї статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, а також ціною позову та значенням справи для сторони.
У разі недотримання наведених вимог суд за клопотанням іншої сторони може зменшити суму, що підлягає розподілу. При цьому обов`язок доведення неспівмірності покладається саме на учасника справи, який просить про таке зменшення. Вказаний розподіл процесуального обов`язку відповідає засадам змагальності та не допускає зниження заявленої суми лише на підставі суб`єктивної незгоди іншої сторони з погодженим між адвокатом і клієнтом розміром гонорару. 
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Водночас при вирішенні питання про їх розподіл суд повинен перевірити зв`язок відповідних витрат із розглядом конкретної справи, їх обґрунтованість і пропорційність предмету спору, значення справи для сторін, а також інші обставини, передбачені частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" заявило до відшкодування 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
На підтвердження відповідної заяви відповідачем-2 подано договір про надання правничої допомоги № LE-36 від 16.02.2026, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 27.04.2026 на суму 50 000,00 грн та платіжну інструкцію від 01.04.2026 № 1076. Отже, факт існування договірних відносин між товариством та адвокатом, надання правничої допомоги у цій справі та понесення відповідних витрат підтверджений належними письмовими доказами. 
Зі змісту акта приймання-передачі № 1 від 27.04.2026 вбачається, що надана відповідачу-2 правнича допомога включала ознайомлення з матеріалами справи, надання консультацій, формування та узгодження правової позиції, опрацювання спеціального законодавства і судової практики, підготовку додаткових пояснень, складання та подання клопотання про долучення письмових доказів, а також участь представника в судових засіданнях.
Таким чином, наведений у зазначеному акті перелік послуг не обмежувався присутністю адвоката в судовому засіданні, а охоплював підготовчу й аналітичну роботу, необхідну для представництва інтересів відповідача-2 та формування його процесуальної позиції.
Тому посилання скаржника на участь представника лише в одному судовому засіданні не характеризує повного обсягу наданої правничої допомоги та саме по собі не свідчить про неспівмірність присудженої суми.
Професійна правнича допомога не зводиться виключно до виступу адвоката перед судом. Її складовими є також вивчення доказів, аналіз нормативного регулювання, надання консультацій клієнту, визначення способу заперечення проти позову, підготовка процесуальних документів і забезпечення послідовного представництва інтересів сторони протягом розгляду справи.
Не спростовує реальності таких послуг і твердження апелянта про те, що письмові пояснення представника відповідача-2 містили виклад обставин справи, норми законодавства та доводи, які надалі були підтримані в судових дебатах, оскільки послідовна підтримка раніше сформованої правової позиції не свідчить про відсутність виконаної адвокатом роботи.
При цьому спір не належав до категорії справ, вирішення яких зводилося до застосування однієї норми права або перевірки окремого розрахунку. Він стосувався процедури приватизації комунального майна, застосування спеціального закону та підзаконного нормативного акта, оцінки правових наслідків електронного аукціону, рішення про дискваліфікацію його переможця, чинності укладеного договору купівлі-продажу та прав особи, яка придбала об`єкт приватизації.
Колегія суддів також враховує, що представник позивача під час розгляду справи місцевим господарським судом заявляв клопотання про зменшення відповідних витрат до 3 000,00 грн. Отже, питання співмірності було предметом окремого процесуального розгляду, а позивач мав можливість викласти свої заперечення та надати докази на їх підтвердження. Дослідивши надані відповідачем-2 документи та доводи обох сторін, місцевий господарський суд не поклав на позивача всю заявлену суму, а зменшив її з 50 000,00 грн до 20 000,00 грн, тобто на 30 000,00 грн.
Вказана обставина безпосередньо спростовує твердження апеляційної скарги про формальний підхід до заяви відповідача-2. Суд першої інстанції не обмежився встановленням факту укладення договору та оплати послуг, а співвідніс заявлену суму з характером спору, фактичним обсягом виконаної роботи, тривалістю представництва та значенням справи для товариства, після чого відшкодував лише частину понесених витрат.
За таких обставин, присуджені 20 000,00 грн становлять не автоматичне відтворення погодженого сторонами договору гонорару, а визначену судом суму компенсації, сформовану за результатами застосування критеріїв реальності, необхідності, обґрунтованості та розумності.
При цьому апелянт не зазначає, яка саме з наведених в акті послуг фактично не надавалася, не спростовує достовірності поданих відповідачем-2 документів, не доводить штучного збільшення кількості витрачених адвокатом годин та не наводить розрахунку, який би підтверджував, що визначені місцевим господарським судом 20 000,00 грн є явно надмірними.
Критерій розумної необхідності витрат має оціночний характер та визначається судом у кожній конкретній справі за результатами дослідження доказів щодо факту надання послуг, їх обсягу, вартості, складності спору й витраченого адвокатом часу. Сама лише незгода учасника справи з такою оцінкою не свідчить про неправильність здійсненого розподілу. 
Отже, доводи апеляційної скарги у цій частині не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не становлять підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими судом, з наданням оцінки аргументам учасників справи.
Частинами 1-3 ст. 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки, а кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтями 76-79 Господарського процесуального кодексу України суд установлює обставини справи на підставі належних, допустимих, достовірних і вірогідних доказів, оцінюючи їх у сукупності за правилами статті 86 цього Кодексу.
Як встановлено ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
За змістом усталеної практики Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України") одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").
Згідно з частиною першою статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
На підставі частини першої статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив його з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів виснує, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 07.05.2026 у справі №902/1109/25 не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 07.05.2026 у справі №902/1109/25 без змін.

Розподіл судових витрат.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги судові витрати зі сплати судового збору за її подання відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Щодо заявленого у відзиві відповідачем-2 клопотання про розподіл судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Право особи на отримання правничої допомоги під час розгляду справи господарськими судами гарантоване ст. 131-2 Конституції України, ст. 16 ГПК України, відповідними нормами Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).
За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Разом з тим колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений також у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 цього Кодексу).
Суд враховує, що за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначено у ч. 4 ст. 129 ГПК України. Зокрема, у п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом із тим, у ч. 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" повідомило, що попередній орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції становить 41 500,00 грн, та заявило про необхідність їх розподілу.
Судом встановлено, що між відповідачем 2 (Клієнт) та адвокатом Грушко Жанною Вячеславівною (Адвокат) укладено договір про надання правничої допомоги № LE-36 від 16.02.2026, у якому Замовник доручає, а Виконавець, приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу щодо юридичного супроводу у господарській справі № 902/1109/25 в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором.
Умовами Договору було погоджено, що правничу допомогу, що надається Виконавцем, Замовник оплачує в гривнях. У разі визначення розміру правничої допомоги в іноземній валюті, оплата здійснюється у гривні за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на день здійснення платежу. В день підписання цього Договору, Замовник в повному обсязі оплачує Виконавцю вартість наданих послуг, що становить 3 000 (три тисячі) доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 131 500 (сто тридцять одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок. При розрахунку вартості правничої допомоги, враховується час, витрачений Виконавцем, для виконання умов цього договору. Сторони погодились, що вартість однієї години роботи Виконавця в робочий день складає 6000 грн. Під робочим часом, у цьому випадку, розуміється, час: з 9-00 годин до 18-00 годин у робочі дні, визначені згідно чинного трудового законодавства України. У разі надання Виконавцем правничої допомоги, на вимогу Замовника, в неробочий час, то вартість однієї години роботи Виконавця складає 8000 грн. За результатами надання правничої допомоги складається акт здачі - приймання наданих послуг, що підписується сторонами. В акті здачі - приймання наданих послуг вказується обсяг наданої Виконавцем правничої допомоги, витрачений час та вартість. Акт здачі - приймання наданих послуг передається Замовнику Виконавцем особисто в руки або надсилається поштою (в тому числі електронною) за реквізитами визначеними розділом 10 цього Договору.
30.06.2026 представником відповідача-2 подано заяву про долучення доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу, до якої додано договір № LE-36 про надання правничої допомоги від 16.02.2026, акт № 2 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 29.06.2026 та платіжний документ № 1076 від 01.04.2026.
Відповідно до Акта № 2 від 29.06.2026 загальна вартість послуг, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, визначена у сумі 41 500,00 грн та складається з: ознайомлення зі змістом апеляційної скарги, надання усних консультацій, рекомендацій, роз`яснень та узгодження правової позиції - 1 година, 6 000,00 грн; опрацювання законодавства, пошуку судової практики для написання та подання відзиву на апеляційну скаргу - 3 години, 18 000,00 грн; підготовки та подання заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - 15 хвилин, 1 500,00 грн; підготовки та подання заяви про долучення доказів щодо понесених судових витрат - 40 хвилин, 4 000,00 грн; участі представника відповідача-2 у судових засіданнях - орієнтовно 2 години, 12 000,00 грн.
01.09.2026 представником ОСОБА_1 подано клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, в якому апелянт заперечує проти покладення на нього всієї суми 41 500,00 грн, посилаючись на неспівмірність заявлених витрат із фактичним обсягом та складністю виконаної адвокатом роботи.
Оцінивши доводи клопотання відповідача-2, заперечення апелянта, а також фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового зменшення заявлених до розподілу витрат.
Щодо 6 000,00 грн, заявлених за ознайомлення з апеляційною скаргою, надання консультацій, рекомендацій, роз`яснень та узгодження правової позиції, суд апеляційної інстанції враховує, що ознайомлення адвоката зі змістом апеляційної скарги є об`єктивно необхідною складовою надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції. Водночас консультації клієнта, узгодження з ним правової позиції та ознайомлення з апеляційною скаргою за своїм змістом тісно пов`язані з подальшою роботою адвоката щодо підготовки відзиву на апеляційну скаргу. 
При цьому представниця відповідача-2 здійснювала представництво інтересів товариства в цій справі під час розгляду її судом першої інстанції, а тому була обізнана із фактичними обставинами спору, змістом позовних вимог, доказовою базою та вже сформованою правовою позицією свого клієнта. Отже, на стадії апеляційного перегляду не йшлося про первинне ознайомлення адвоката зі спором та необхідність формування правової нової позиції. З урахуванням наведеного колегія суддів вважає розумним та співмірним покладення на апелянта за цей вид правничої допомоги 1 000,00 грн із заявлених 6 000,00 грн.
Щодо 18 000,00 грн, заявлених за опрацювання законодавства, пошук судової практики, написання та подання відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції враховує, що на момент подання відзиву правові позиції учасників вже були сформовані під час розгляду справи судом першої інстанції.
З огляду на критерії частини четвертої статті 126 та частини п`ятої статті 129 ГПК України, враховуючи повторний характер опрацювання матеріалів того ж спору на наступній судовій стадії, вже сформовану позицію відповідача-2 та необхідність забезпечення розумного балансу між правом сторони на професійну правничу допомогу і обов`язком іншої сторони її компенсувати, колегія суддів вважає обґрунтованим покладення на ОСОБА_1 за цим видом роботи 1 000,00 грн із заявлених 18 000,00 грн. 
Щодо 1 500,00 грн витрат за підготовку та подання заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції колегія суддів зазначає, що така заява має стандартний процесуальний характер, не потребує значного часу, дослідження доказів чи формування окремої правової позиції по суті спору. Аналогічний підхід щодо оцінки витрат на підготовку заяв про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції викладено у постанові Верховного Суду від 28.01.2026 у справі №914/1493/24 та додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2026 у справі №914/2331/24. Відтак витрати у сумі 1 500,00 грн відшкодуванню не підлягають.
Щодо 4 000,00 грн, заявлених за підготовку та подання заяви про долучення доказів щодо понесених судових витрат.
Відповідно до частини третьої статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною восьмою статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема договорів, рахунків та інших документів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила відповідну заяву.
Отже, процесуальне законодавство покладає саме на сторону, яка претендує на компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, обов`язок своєчасно заявити про такі витрати та надати суду докази, необхідні для встановлення їх розміру, реальності та зв`язку з розглядом відповідної справи.
Подання відповідної заяви та доказів не є самостійним способом захисту прав чи інтересів сторони у спорі по суті, а становить передбачену процесуальним законом дію, спрямовану на реалізацію цією стороною власного права на подальший розподіл уже понесених або таких, що підлягають сплаті, судових витрат.
Аналогічного висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22, зазначивши, що заява сторони про розподіл судових витрат фактично є заявою про подання доказів щодо витрат, понесених стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правничої допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.
При цьому Об`єднана палата виходила з того, що необхідність подання заяви про розподіл судових витрат та доказів їх понесення безпосередньо випливає із процесуального обов`язку самої сторони, яка бажає отримати відповідну компенсацію, а тому витрати на вчинення дій, спрямованих виключно на отримання відшкодування судових витрат, не можуть додатково перекладатися на процесуального опонента як витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги при вирішенні спору по суті.
Як вбачається з Акта № 2 від 29.06.2026, до складу заявлених ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" витрат включено 4 000,00 грн за "написання, підготовку та подання через систему "Електронний суд" заяви про долучення доказів щодо понесених судових витрат у справі № 902/1109/25".
Отже, зміст зазначеної послуги безпосередньо свідчить, що вона не стосувалася формування правової позиції відповідача-2 щодо предмета спору, заперечення доводів апеляційної скарги, дослідження доказів, застосування норм матеріального права чи іншої діяльності, спрямованої на захист його прав у межах апеляційного перегляду справи.Таким чином, підготовка та подання такої заяви є процесуальною дією, спрямованою на реалізацію відповідачем-2 власного права на відшкодування судових витрат, а не окремою правничою допомогою, витрати на яку можуть бути покладені на іншу сторону за результатами вирішення спору.
Щодо 12 000,00 грн, заявлених за участь адвоката у судових засіданнях суду апеляційної інстанції.
Участь адвоката у судовому засіданні безпосередньо пов`язана з розглядом справи та є видом професійної правничої допомоги. Водночас при визначенні розміру витрат, що підлягають покладенню на іншу сторону, суд враховує не лише погоджену сторонами погодинну ставку, а й характер та складність виконаних представником процесуальних дій, кількість і тривалість судових засідань, а також загальний обсяг наданої у справі правничої допомоги. Колегія суддів ураховує, що правова позиція відповідача-2 була сформована та викладена у відзиві на апеляційну скаргу, а участь представника у судових засіданнях полягала переважно у підтриманні цієї позиції та наданні відповідних пояснень суду.
Разом із тим, зважаючи на характер спору та необхідність участі адвоката в апеляційному розгляді, колегія суддів вважає обґрунтованим та співмірним покладення на апелянта 8 000,00 грн із заявлених 12 000,00 грн за участь представника у судових засіданнях.
Отже, із заявлених ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" 41 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів вважає обґрунтованими, співмірними та такими, що підлягають покладенню на апелянта, витрати у загальному розмірі 10 000,00 грн.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 07.05.2026 у справі № 902/1109/25 - без змін, відповідно до статті 129 ГПК України витрати ТзОВ "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн підлягають покладенню на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 272, 273, 275, 276, 277, 278, 279, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 07.05.2026 у справі № 902/1109/25 - залишити без змін.
3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Мед Поділля" (вул. Драгоманова Михайла, буд. 131, м. Вінниця, 21010, код ЄДРПОУ 00692096) 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції. 
4. Доручити Господарському суду Вінницької області видати наказ на виконання цієї постанови. 
5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
6. Справу № 902/1109/25 повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складено "14" вересня 2026 р.

Головуюча суддя Романюк Ю.Г. 

Суддя   Миханюк М.В. 

Суддя   Поліщук П.Я.