Справа № 490/4990/25
н\п 2/490/433/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2026 року м. Миколаїв
Центральний районний суд р. Миколаєва у складі:
головуючого судді Шолох Л.М.,
за участі секретаря Шведюк Д.О.,
за відсутності сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві справу за позовом Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Адміністрація Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, –
В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов зазначений позов, у якому позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову представником позивача зазначено, що кв. АДРЕСА_2 знаходиться у комунальній власності Миколаївської міської територіальної громади. За цією адресою зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_1 під час обстеження житлового фонду було встановлено, що в зазначеній квартирі зареєстрована особа не проживає. Квартира не приватизована, не являється службовою та належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. На підставі чого позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користуватись зазначеним житловим приміщенням.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.06.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.09.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
У період з червня 2025 року по 02.02.2026 року справа перебувала в провадженні іншого складу суду. 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від  03.02.2026 року визначено головуючого суддю Шолох Л.М.
У судове засідання сторони не з`явилися з невідомих суду причин. Від представника позивача до суду надійшла заява, у якій представник просить провести розгляд справи за його відсутності, зазначаючи, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
На час розгляду справи відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Судові повістки надсилались на останню відому адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, та повертались у зв`язку з відсутністю адресата. Крім того, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Відповідно до ст. 128 ч. 11 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Враховуючи відсутність заперечення позивача щодо заочного розгляду справи, належним чином повідомлення відповідача про дату та час слухання справи, суд відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України ухвалив провести розгляд справи у заочному порядку.
Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до рішення №62 Виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 09.03.1992 року житловий та нежитловий фонд міської ради народних депутатів передано у комунальну власність Миколаївської міської територіальної громади.
Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради 10.04.2025 року надано інформацію за №20324/02.11-19/25-2, в якій зазначено, що на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 09.03.92 року №62 квартира АДРЕСА_2 – була передана до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади.
Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради 18.04.2025 року у відповіді на запит зазначено, що картотека реєстраційного обліку осіб за адресою: АДРЕСА_1 до департаменту не передавалась. У департаменту відсутня можливість надати посвідчену копію реєстраційної картки Форми А та по квартирної картки Форми Б за зазначеною адресою.
В акті про не проживання особи за місцем реєстрації від 29.04.2025 року, який складено в присутності представника адміністрації Центрального району ММР та мешканців сусідніх квартир, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: гр. ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ) зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але фактично не проживає за місцем реєстрації починаючи з червня 2017 року та по теперішній час.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та об`єкта нерухомого майна №424640746 від 29.04.2025 року – право приватної власності за адресою АДРЕСА_1 не зареєстровано.
Також відповідно до наданої КП «ММБТІ» інформації – станом на 28.12.2012 року, право власності на квартиру АДРЕСА_6 не зареєстровано.
У витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва «Про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні» №9.19-494232-2025 від 24.06.2025 року зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 26.02.2004 року.
У судовому засіданні, яке відбулось 13.05.2026 року свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 пояснили суду, що відповідач в квартирі АДРЕСА_6 не проживає з 2017 року у зв`язку з тим, що виїхав до Ізраїлю. Бабуся з якою він колись проживав за цією адресою померла ще до лютого 2022 року.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд зазначає таке. 
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Суд застосовує при вирішенні цього спору житлове законодавство, зокрема положення Житлового кодексу України в редакції, що діяла на момент існування спірних правовідносин.
Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, врегульовані нормами ЦК України та ЖК України.
Відповідно до Закону України «Про основні засади житлової політики» від 13.01.2026 (який набрав законної сили 15.02.2026) Житловий кодекс України втратив чинність, крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи.
Суд також враховує зміни житлового законодавства, зокрема набрання чинності Законом України «Про основні засади житлової політики». Водночас спірні правовідносини у даній справі виникли значно раніше - на момент вселення членів сім`ї до спірного житлового приміщення та подальшого фактичного проживання сім`ї у квартирі. Отже, правовідносини щодо користування спірним житловим приміщенням виникли та тривали у період дії положень Житлового кодексу України, які регулювали порядок користування житлом державного та комунального житлового фонду. Враховуючи принцип незворотності дії законів у часі, закріплений у статті 58 Конституції України, а також те, що спірні житлові правовідносини сформувалися за дії зазначених норм, суд застосовує положення статей Житлового кодексу України для оцінки прав та обов`язків сторін у даній справі.
Відповідно до ч.1 ст.71ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У ч.3 ст.71ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Аналіз норм ст. ст. 71 та 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Відповідно до фактичних обставини справи, встановлено, що відповідач у спірному житлі не проживає більше 9 років, тобто понад строки встановлені у ст.71 ЖК України. Доказів наявності поважних причин такого не проживання суду не надано.
Отже, в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази того, що відповідач остаточно втратив інтерес до спірного житлового приміщення.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем витрати на оплату судового збору в сумі 3 028,00 грн.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 78, 81, 89, 263, 265, 280 ЦПК України, суд –
У Х В А Л И В:
Позов Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Адміністрація Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом – задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради суму сплаченого судового збору у розмірі 3 028,00 грн.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Центральним районним судом міста Миколаєва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Інформація про сторони:

Позивач – Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, ЄДРПОУ 04056612, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20;

Відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 .

Суддя     Л.М. Шолох