ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
01.07.2026	Справа № 910/4078/26	

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,
при секретарі судового засідання Самошиній І.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "МИР"
(04215, м. Київ, вул. Світлицького, 35, прим. 108/4,оф. 2, ідентифікаційний код 00152566)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСИСТЕМ ІНВЕСТ УКРАЇНА" (04050, м. Київ, вул. Пимоненка Миколи, 13, корп. 5, оф. 5В/51, ідентифікаційний код 33497497)
про визнання недійсним договору оренди 

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:
Приватне сільськогосподарське підприємство "МИР" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСИСТЕМ ІНВЕСТ УКРАЇНА" про визнання недійсним договору оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем №11012023-01 від 11.01.2023.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем №11012023-01 від 11.01.2023 підписано директором Приватного сільськогосподарського підприємства "МИР", однак статутом позивача обмежено повноваження виконавчому органу підприємства на укладання правочинів, сума яких перевищує 20 000,00 грн, при цьому рішень щодо схвалення даного договору загальними зборами відповідача не приймалось, що є підставою для визнання такого правочину його недійним.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2026 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи №910/4078/26 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 06.05.2026.
06.05.2026 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в котрому спростовано доводи та обґрунтування позовних вимог.
Протокольною ухвалою суду від 06.05.2026 у підготовчому провадженні судом оголошено перерву до 10.06.2026.
12.05.2026 позивачем подано відповідь на відзив.
15.05.2026 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.
В судовому засіданні призначеному на 10.06.2026, ухвалою суду від 07.04.2021, занесеною до протоколу судового засідання судом ухвалено закрити підготовче провадження 1та призначити справу до розгляду по суті на 01.07.2026.
01.07.2026 представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи.
В судове засідання, призначене на 01.07.2026 з`явився представник відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечував повністю. Представник позивача в судове засідання не з`явився, поважні причини неявки суд не повідомив, в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи судом було відмовлено.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
У судовому засіданні 01.07.2026 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
11.01.2023 між Іноземним підприємством «Агросистем Інвест Україна» (Орендодавець) та Приватним сільськогосподарським підприємством «МИР» (Орендар) в особі Директора Черниша Г.Б., який як вказано в преамбулі, діяв на підставі Статуту, підписано Договір оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № 11012023-01 (далі – Договір), згідно з яким Орендодавець зобов`язався передати Орендарю в тимчасове платне користування сільськогосподарську техніку згідно Додатку № 1 (21 одиницю техніки) до Договору та забезпечити своїми силами її керування та технічне обслуговування, а Орендар зобов`язався сплачувати орендну плату. 
Згідно з п. 2.1. Договору техніка за цим Договором орендується Орендарем для використання у власній господарській діяльності, або для надання послуг третім особам. Орієнтовний об`єм робіт складає – збір врожаю кукурудзи – 3500га. 
Відповідно до п. 3.1. Договору техніка в оренду на термін, що узгоджується сторонами додатково. Дата прийняття техніки фіксується в акті приймання-передачі, який підписується Сторонами та скріплюється печатками. Строк оренди може бути продовжений за згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою до цього Договору. 
В п. 5.1. Договору визначено, що приймання-передачі техніки в оренду здійснюється уповноваженими представниками сторін. Орендар зобов`язується не пізніше ніж за 7 (сім) календарних днів до очікуваної дати оренди направити на електронну адресу Орендодавця повідомлення про початок орендних відносин. Техніка передається Орендарю протягом 3 (трьох) календарних днів з дати отримання Орендодавцем відповідного електронного повідомлення. 
Відповідно до п. 4.1. Договору розмір орендної плати визначається сторонами в акті виконаних робіт та розраховується за формулою: ГхР=О, де Г- обсяг виробітки га всієї орендованої техніки за договором; Р – ціна за 1 га виробітки на одну одиницю орендованої техніки розраховується в національній валюті України (гривні) по курсу перерахунку та становить: 72,00 дол. США за збір врожаю кукурудзи за 1 га; 32,82 дол. США за 1 машино-годину за різноманітні сільськогосподарські роботи трактора; О – вартість орендної плати. Якщо впродовж строку дії Договору курс перерахунку змінюватиметься в порівнянні з курсом перерахунку, діючим на дату підписання договору (36,5686 грн. за 1 дол. США), ціна за 1 га виробітку на одну одиницю орендованої техніки, виражена в гривні, змінюватиметься пропорційно зміні курсу перерахунку – курсу гривні по відношенню до долара США, який визначений по курсу Національного Банку України на день оформлення рахунку-фактури за виконані роботи. 
Згідно з п. 4.2. Договору Орендодавець оформлює і направляє Орендарю акт виконаних робіт (послуг) в строк до 5-го числа наступного місяця, що наступає за місяцем оренди. Орендар протягом 6 (шести) робочих днів, з дня отримання двох примірників акту виконаних робіт (послуг), зобов`язаний направити Орендодавцю підписаний примірник акту виконаних робіт (послуг) або надати мотивовану відмову від підписання акту виконаних робіт (послуг). Підписаний обома Сторонами акт виконаних робіт (послуг) є підставою для розрахунків між Сторонами і являється невід`ємною частиною цього Договору.
В п. 4.3. Договору Сторони погодили, що сума Договору визначатиметься сумою гривневих платежів, здійснених Орандарем у відповідності з умовами даного Договору оренди, виходячи із врахування ціни за 1 га виробітку орендованою технікою та фактичного виробітку площі, протягом усього строку даного Договору оренди. 
Згідно з п. 4.4. Договору Орендна плата сплачується в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Орендодавця протягом 10 (десяти) банківських днів з дати підписання Сторонами акту виконаних робіт (послуг).
Відповідно до пп.2 п. 8.2.3. статуту Приватного сільськогосподарського підприємства «МИР» (далі - ПСП «Мир», позивач) директор підприємства приймає рішення про вчинення правочинів (укладення договорів), що вчиняються (укладаються) Підприємством на суму, що не перевищує 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок. 
За змістом пп.10 п. 8.1.4. статуту ПСП «Мир», виключно Загальні збори Підприємства вирішують питання про вчинення правочинів (укладення договорів), що вчиняються (укладаються) Підприємством на суму, що перевищує 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок. 
В подальшому 11.11.2025 відбулася зміна найменування відповідача на Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОСИСТЕМ ІНВЕСТ УКРАЇНА" (далі – ТОВ "Агросистем Інвест Україна", відповідач). 
ПСП «Мир» вважає, що вказаний Договір укладений за відсутності волевиявлення останнього та підлягає визнанню недійсним, що є належним способом захисту прав та інтересів позивача, оскільки, за доводами позивача, спірний Договір вчинено з порушенням порядку прийняття рішення про надання згоди на його вчинення, оскільки було відсутнє волевиявлення ПСП «Мир» на його укладення, а отже він не створює права та обов`язки для відповідача, не підлягав і не підлягає виконанню.
За доводами позивача, вартість майна, яке є предметом спірного правочину, значно більша ніж встановлені Статутом і ст.44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" обмеження, що відповідно свідчить про перевищення повноважень директора товариства при укладенні спірних договорів оренди та є порушенням вимог ч.3 ст.92 ЦК України. 
Як вказує позивач, загальні збори відповідача питання щодо вчинення спірного Договору не вирішували і згоди на його вчинення не надавали. 
Також обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору недійсним позивач стверджує, що про вказані обмеження щодо суми правочинів, які може вчиняти директор відповідача без згоди Загальних Зборів позивачу було достеменно відомо. Зокрема, в преамбулі Договору зазначено, що Приватне сільськогосподарське підприємство «Мир» вчиняло правочин через директора Черниша Гната Богдановича, що діяв на підставі Статуту. При цьому в ЄДР, відомості якого є загальнодоступними та вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою (ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), була чітко зазначено про наявність директора відповідача обмежень щодо представництва: обмеження згідно з статутом.
Позивач звертаючись до суду зазначає, що договір оренди сільськогосподарської техніки від 11.01.2023 є значним в розумінні Закону та за вимогами статуту Позивача, потребував додаткового погодження з Зборами Учасників товариства (Позивача).
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на ту обставину, що такого погодження (попередньої згоди) не було і на сьогодні вона відсутня. Крім того відсутнє і подальше схвалення вказаного правочину в порядку ст. 46 Закону України “Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю”.
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання Договору недійсним.
В обґрунтування підстав для визнання Договору недійсним позивач посилався на: перевищення повноважень директором позивача при укладенні оспорюваного правочину (за відсутності погодження вищого органу Товариства щодо укладення Договору) та відсутність подальшого схвалення.
Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Судом врахований той факт, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
З огляду на вказане, беручи до уваги, що спір між сторонами виник до 28.08.2025, суд дійшов висновку про регламентування спірних правовідносин приписами Господарського кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною першою статті 203 ЦК встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №906/129/20.
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до частини першої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Згідно з приписами статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи, не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).
Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.
Тобто, законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що директор Товариства Черниш Г.Б. при укладенні Договору оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № 11012023-01 від 11.01.2023 діяв із перевищенням наданих йому статутом повноважень, з огляду на таке.
Відповідно до підпункту 2 пункту 8.2.3 Статуту позивача директор приймає рішення про вчинення правочинів (укладення договорів), що вчиняються Підприємством на суму, яка не перевищує 20 000,00 грн. При цьому згідно з підпунктом 1 пункту 8.2.3 Статуту директор діє без довіреності від імені Підприємства у відносинах з юридичними та фізичними особами.
Дослідивши умови Договору № 11012023-01 від 11.01.2023, суд встановив, що на момент його укладення сторони не визначили загальну вартість правочину. Так, договір не містить погодженого обсягу робіт, який підлягав виконанню відповідачем, а лише визначає у пункті 2.1 орієнтовний можливий обсяг робіт зі збирання врожаю кукурудзи з полів площею 3500 га. Сам по собі такий орієнтовний показник не дає можливості визначити ціну договору на момент його укладення.
За наведених обставин на час укладення Договору № 11012023-01 були відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про те, що його вартість перевищує 20 000,00 грн., а відтак відсутні підстави вважати, що директор позивача був зобов`язаний отримувати попередню згоду загальних зборів учасників на його укладення. Таким чином, суд дійшов висновку, що директор позивача діяв у межах наданих йому статутом повноважень.
Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах Касаційного господарського суду від 11.09.2025 у справі № 922/4425/24 та від 12.12.2019 у справі № 916/40/19, відповідно до якої у випадку, коли на момент укладення договору його умови не дозволяють визначити загальну вартість правочину, відсутні підстави вважати, що керівник юридичної особи перевищив свої повноваження, укладаючи такий договір без попереднього схвалення вищим органом управління.
Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої для застосування положень частини другої статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначальним є предмет конкретного правочину, оскільки саме залежно від предмета договору має визначатися вартість майна, робіт або послуг, яка підлягає врахуванню при вирішенні питання про те, чи є відповідний правочин значним.
Як встановлено судом, предметом Договору № 11012023-01 є надання відповідачем позивачу у тимчасове платне користування сільськогосподарської техніки з екіпажем, а не відчуження такого майна у власність позивача. Отже, предметом спірного договору є послуги з надання техніки у користування, а не набуття позивачем права власності на відповідне майно.
За таких обставин вартість сільськогосподарської техніки, переданої у тимчасове користування, не є тим критерієм, який підлягає врахуванню при визначенні того, чи є спірний договір значним правочином у розумінні частини другої статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».
Відтак доводи позивача про те, що при визначенні значності Договору № 11012023-01 мала враховуватися вартість техніки, переданої в оренду, є необґрунтованими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень частини другої статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».
Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказує, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/1780/26 за позовом ТОВ «АГРОСИСТЕМ ІНВЕСТ УКРАЇНА» до ПСП «МИР» про стягнення заборгованості за Договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № 11012023-01 від 11.01.2023 у розмірі 1 897 779,56 грн. 
Як встановлено судом з матеріалів справи, на підтвердження факту надання послуг за Договором № 11012023-01 відповідачем надано акти надання послуг, підписані кваліфікованими електронними підписами сторін, акт звірки взаємних розрахунків за 3 квартал 2024 р, а також файли електронних підписів у форматі .cades.
Таким чином, суд приходить до висновку, що своїми подальшими діями позивач схвалив Договір № 11012023-01.
Оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту, суд виходить із того, що відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України судовий захист надається лише у разі порушення, невизнання або оспорювання права чи охоронюваного законом інтересу, а обраний спосіб захисту має бути належним та ефективним, тобто таким, що здатний реально поновити порушене право.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 та від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц неодноразово зазначала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові.
При цьому Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 15.03.2024 у справі № 904/192/22 дійшла висновку, що вимога про визнання правочину недійсним є ефективним способом захисту лише тоді, коли її задоволення здатне призвести до реального відновлення порушеного права, зокрема шляхом одночасного застосування наслідків недійсності правочину. Саме по собі визнання договору недійсним без заявлення вимог про застосування наслідків його недійсності не забезпечує поновлення майнових прав позивача та не відповідає завданню господарського судочинства щодо ефективного захисту порушених прав.
У цій справі позивач просить виключно визнати недійсним Договір № 11012023-01, не заявляючи вимог про застосування наслідків його недійсності. З огляду на це обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки навіть у разі задоволення позову сам по собі не призведе до відновлення прав чи інтересів, на порушення яких посилається позивач.
Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Позивач не довів належними та допустимими доказами свою правову позицію.
З огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними належними доказами у справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.
Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
В позові відмовити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 10.07.2026

Суддя М.О. Лиськов