ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 461/42/22
провадження № 61-2708св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Кредитна спілка «Перше кредитне товариство»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року у складі колегії суддів Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В., 

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» (далі - КС «Перше кредитне товариство») про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року у цивільній справі № 1522/6783/12, яке набрало законної сили 10 травня 2012 року, стягнено з КС «Перше кредитне товариство» на його користь суму внеску та відсотки за депозитним договором від 21 вересня 2009 року № ЛВ-1/0120/09/1551 та договором від 19 вересня 2008 року № ЛВ-20/0041/08/986 з урахуванням додаткового договорувід 21 липня 2009 року № 1 в розмірі 9 507,57 грн.
21 червня 2012 року на підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист № 1522/6783/12, на підставі якого 26 липня 2012 року відділ Державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у місті Одесі відкрив виконавче провадження № 33601551. 
30 червня 2017 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, яку Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 15 січня 2018 року у цивільній справі № 1522/6783/12 визнав неправомірною та скасував.
Відділ Державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у місті Одесі відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1, однак боржник ухиляється від його виконання.
Позивач з посиланням на положення статей 509, 599, 600, 601, 604, 609, 610, 611 ЦК України зазначив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору, ЦК України та Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», тому вважає, що наявні правові підстави для відповідальності відповідача у виді стягнення з нього пені за спірний період.
Заподіяння моральної шкоди обґрунтовує тим, що з вересня 2009 року він не має доступу до своїх коштів, не може вільно ними розпоряджатися, є особою з інвалідністю другої групи і йому необхідно провести оперативне лікування. Кошти, які він довгий час заощаджував та накопичував для проведення операції, стали недоступними внаслідок протиправних дій відповідача щодо неповернення йому належних на праві приватної власності коштів. 
Внаслідок неможливості використати свої власні кошти на оперативне лікування він зазнає щоденного фізичного болю та страждань у зв`язку з погіршенням стану його здоров`я.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з КС «Перше кредитне товариство» пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01 січня до 31 березня 2021 року включно у сумі 105 248,79 грн, моральну шкоду за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 775 319,10 грн, судові витрати у виді компенсації за відрив від звичайних занять - 2 900,00 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Галицький районний суд м. Львова рішенням від 04 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що хоча ОСОБА_1 і є фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності, але договір про залучення внеску укладений ним не як фізичною особою - підприємцем, тому до правовідносин, що виникли між сторонами у спорі, не підлягає застосуванню Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Також умовами укладених депозитних договорів від 19 вересня 2008 року та 21 вересня 2009 року не передбачено відповідальності кредитної спілки за несвоєчасне виконання зобов`язання у вигляді сплати пені. З огляду на це місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є необґрунтованими і недоведеними.
Відмовляючи в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд встановив, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не довів наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням щодо завдавання шкоди.
Львівський апеляційний суд постановою від 12 вересня 2023 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 04 липня 2022 року залишив без змін.
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Верховний Суд постановою від 25 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанову касаційного суду мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на ціну позову у цій справі, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому справа не могла бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, і не врахував, що таке порушення процесуального закону є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Тому суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Львівський апеляційний суд постановою від 28 лютого 2025 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 липня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив у зв`язку з його безпідставністю.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що згідно з умовами укладених між сторонами договорів не передбачено відповідальності кредитної спілки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у вигляді сплати пені, а заборгованість за сумою вкладів та процентами стягнено рішенням суду, яке набрало законної сили і звернено до виконання.
Після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує договірних правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Однак, позивач таких вимог не заявляв.
До правовідносин, що виникли між сторонами у спорі, Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» застосуванню не підлягає.
У частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди апеляційний суд виснував, що позивач не надав належних та достатніх доказів, які б підтверджували, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2026 року ОСОБА_1 просить постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається:
на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах:
Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 311/3310/14-ц, Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі № 461/709/19, від 07 березня 2024 року у справі № 480/293/20, від 08 листопада 2024 року у справі № 373/2163/21, у частині незгоди з висновком апеляційного суду про відмову у стягненні пені;
Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16, Верховного Суду від 01 червня 2018 року у справі № 909/268/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 20 січня 2022 року у справі № 916/2869/19, у частині незгоди з висновком апеляційного суду про відмову у відшкодуванні моральної шкоди;
на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою (пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України); суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд:
не дослідив зібрані у справі докази, а саме договори, підтвердження статусу позивача як суб`єкта підприємницької діяльності, які містяться в матеріалах справи, не надав належної правової оцінки цим доказам, не зазначив мотиви їх відхилення;
не урахував, що набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник;
в ухвалі Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року у задоволенні заяви позивача про відвід колегії суддів відмовлено без наведення правового обґрунтування відхилення доказів на підтвердження сумнівів в неупередженості та об`єктивності суддів;
встановив обставини на підставі недопустимих доказів, оскільки звернення з позовом у цій справі (як фізичної особи) не підтверджує статус позивача (як суб`єкта підприємницької діяльності) під час укладення депозитних договорів;
не взяв до уваги, що відповідач завдав заявнику моральної шкоди, що було доведено позивачем.
Доводи інших учасників справи
Відзиву до Верховного Суду не надходило.
Рух справи у суді касаційної інстанції
У січні 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року.
Верховний Суд ухвалою від 13 березня 2026 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи.
У травні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2026 року № 850/0/226-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 серпня 2026 року справу призначено судді-доповідачеві Фаловській І. М., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Мартєв С. Ю.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
19 вересня 2008 року між КС «Перше кредитне товариство» та ОСОБА_1 як членом кредитної спілки укладено договір № ЛВ-20/0041/08/986 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок.
Згідно з пунктом 1.1 договору член кредитної спілки вносить внесок (вклад) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (далі - внесок) до спілки, а спілка приймає внесок на умовах строковості, зворотності та платності в розмірі 100,00 грн на строк 12 місяців, початком якого є дата внесення внеску, а закінченням - 19 вересня 2009 року.
Процентна ставка за внеском встановлюється згідно з програмою «Подарунковий» у розмірі 21% річних (пункт 2.2 договору).
21 липня 2009 року між сторонами укладено додатковий договір № 1 у зв`язку з поповненням внеску на суму 6 900,00 грн. Дію вказаного вище договору продовжено на тих же умовах до 19 вересня 2009 року.
21 вересня 2009 року між КС «Перше кредитне товариство» та ОСОБА_1 як членом кредитної спілки укладено договір № ЛВ-1/0120/09/1551 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок.
Згідно з пунктом 1.1 договору член кредитної спілки вносить внесок (вклад) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (далі - внесок) до спілки, а спілка приймає внесок на умовах строковості, зворотності та платності в розмірі 5 555,00 грн на строк 13 місяців, початком якого є дата внесення внеску, а закінченням - 21 жовтня 2010 року.
Процентна ставка за внеском встановлюється згідно з програмою «Актуальний» у розмірі 24 % річних (пункт 2.2 договору).
Вказаними договорами не передбачено відповідальності кредитної спілки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у вигляді сплати пені члену кредитної спілки.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року, яке набрало законної сили 10 травня 2012 року, стягнено з КС «Перше кредитне товариство» на користь ОСОБА_1 суму внеску та відсотки за депозитними договорами від 19 вересня 2008 року та від 21 вересня 2009 року з урахуванням додаткового договору від 21 липня 2009 року на загальну суму 9 507,57 грн.
На підставі цього рішення 21 червня 2012 року видано виконавчий лист № 2/1522/6783/12, який стягувач звернув до примусового виконання.
26 липня 2012 року головний державний виконавець Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції відкрив виконавче провадження № 33601551 з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа.
З 24 листопада 2017 року виконавчий лист № 2/1522/6783/12 перебував на примусовому виконанні у Другому Приморському відділі Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (виконавче провадження № НОМЕР_1).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 461/606/18).
Відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови судом у задоволенні позову, причому суду не потрібно вдаватися до перевірки обраного способу захисту або суті спору, якщо порушення не доведено. Це підтверджено практикою Верховного Суду, яка наголошує, що для звернення до суду обов`язково має бути наявне суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, і його відсутність унеможливлює захист (постанови Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20, від 24 лютого 2026 року у справі № 490/8336/21).
Щодо позовної вимоги про стягнення пені
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 549 та частини другої статті 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 зроблено висновок про те, що після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.
Подібні висновки також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вважав, що внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем грошового зобов`язання, що підтверджено судовим рішенням, у нього виникло право на стягнення пені.
Установивши, що умовами укладених між сторонами депозитних договорів не передбачено відповідальності кредитної спілки за несвоєчасне виконання зобов`язання у вигляді сплати пені, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14 серпня 2024 року у справі № 461/48/23, від 18 лютого 2025 року у справі № 461/2410/23, від 01 липня 2026 року у справі № 752/2736/24 у аналогічних правовідносинах за позовами ОСОБА_1 до кредитних спілок, зокрема і до КС «Перше кредитне товариство».
Крім того, підстав, передбачених нормами ЦК України, для такої цивільно-правової відповідальності не установлено.
Сам собою факт того, що відповідач є боржником, який не виконав грошового зобов`язання, тому має нести відповідальність, не спростовує висновків апеляційного суду про те, що умовами депозитних договорів не передбачено відповідальності кредитної спілки за несвоєчасне виконання зобов`язання у вигляді сплати пені, тоді як вимог, передбачених статтею 625 ЦК України, позивач не заявляв.
Посилання ОСОБА_1 на норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» як на підставу для стягнення пені, є помилковими з огляду на таке.
Згідно з преамбулою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» предметом регулювання цього закону є договірні правовідносини між платниками та одержувачами коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначення в Законі певного переліку суб`єктів правовідносин, на які поширюється його дія, зумовило виняток із загального правила про поширення дії Закону на всіх учасників відповідних правовідносин. Таким чином, перелік суб`єктів правовідносин, встановлений Законом, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. В аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули цього Закону, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).
Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 укладав депозитні договори як фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, то апеляційний суд дійшов правильного висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами у спорі, не підлягає застосуванню Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі № 461/709/19 (аналогічні правовідносини), які правильно врахував суд апеляційної інстанції.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що у наведеній постанові Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі № 461/709/19 сформульовано висновки про необхідність застосування положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» до спірних правовідносин, оскільки таких висновків постанова не містить. Натомість касаційний суд виснував, що «до правовідносин, що виникли між сторонами у спорі, не підлягає застосуванню Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»».
Також не підтвердилися доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не дослідив доказів на підтвердження статусу позивача як фізичної особи - підприємця, оскільки апеляційний суд оцінив не стільки факт наявності у особи статусу підприємця, а те, чи було вчинення правочину спрямоване на забезпечення ведення підприємницької діяльності такої фізичної особи. 
Верховний Суд не бере до уваги посилання заявника на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 311/3310/14-ц, оскільки касаційний суд остаточних висновків не викладав, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Посилання на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, про те, що набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник, зводиться до неправильного тлумачення змісту матеріальних норм права та, відповідно, наведених висновків касаційного суду, які не суперечать висновкам судів у справі, що переглядається.
Висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 07 березня 2024 року у справі № 480/293/20, щодо тлумачення поняття підприємницької діяльності та її ознак, а також статусу підприємця не є застосовними у справі, що переглядається, оскільки суди не встановили обставин укладення депозитних договорів позивачем з метою ведення підприємницької діяльності. 
Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України), оскільки заявник не зазначає, які саме докази, на підставі яких апеляційний суд встановлював обставини справи, що мають суттєве значення, є недопустимими.
Щодо стягнення моральної шкоди
У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичний або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22).
Посилаючись на те, що триваюче виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо виконання судового рішення у справі № 1522/6783/12 не дозволяє йому вільно розпорядитися його майном у розмірі 9 507,57 грн, позивач обґрунтував спричинення йому моральної шкоди неможливістю провести оперативне лікування, вартість якого становить 177 822,00 грн.
На підставі наведеного оцінив завдану йому моральну шкоду в 775 319,10 грн.
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, що матеріали справи не містять будь-яких належних доказів на підтвердження підстав цивільно-правової відповідальності за спричинення моральної шкоди у межах доводів, викладених у позовній заяві, зокрема доказів необхідності оперативного лікування позивача станом на час звернення з позовом, вартості такого лікування, обґрунтування розрахунку і критеріїв, якими він керувався під час визначення заявленої до стягнення суми.
Тому, установивши, що ОСОБА_1 не надав доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями або бездіяльністю КС «Перше кредитне товариство», не зазначив, якими міркуваннями він керувався, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у аналогійних справах у постановах від 14 серпня 2024 року у справі № 461/48/23, від 18 лютого 2025 року у справі № 461/2410/23 під час вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до КС «Перше кредитне товариство» про відшкодування моральної шкоди.
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц, постановах Верховного Суду від 01 червня 2018 року у справі № 909/268/16,від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 20 січня 2022 року у справі № 916/2869/19, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судом апеляційної інстанції у справі, що переглядається, під час оцінки обґрунтованості вимоги про відшкодування моральної шкоди, сформовані з урахуванням фактичних обставин, встановлених у цій конкретній справі. 
Загальні висновки, сформульовані у вказаних постановах Верховного Суду, узгоджуються з висновками, викладеними в оскаржуваній постанові апеляційного суду.
Висновки щодо обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, викладені у постановах Верховного Суду від 01 червня 2018 року у справі № 909/268/16, від 08 листопада 2024 року у справі № 373/2163/21, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не суперечать висновкам апеляційного суду у справі, що переглядається, оскільки суд виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, повно та всебічно дослідив і оцінив докази, встановив обставини у справі, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин.
Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд розглянув справу неповноважним складом суду у зв`язку з безпідставною, на думку заявника, відмовою у задоволенні заяви про відвід колегії суддів.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу, якщо існують інші обставини, які викликають сумнів у його неупередженості або об`єктивності.
Разом із тим підставою для відводу можуть бути лише такі обставини, які об`єктивно свідчать про можливу упередженість судді. 
Водночас згідно з частиною четвертою статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями суду, рішення або окрема думка судді в інших справах, а також висловлена суддею правова позиція щодо юридичного питання не можуть бути підставою для відводу.
18 лютого 2025 року, в день призначеного судового засідання у справі, позивач подав письмову заяву про відвід суддів Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В. від розгляду цієї справи.
З матеріалів справи відомо, що підставою для заявленого відводу було те, що колегія суддів апеляційного суду вже сформувала свою позицію стосовно позивача під час розгляду інших справ за його участю, і ця позиція полягає в тому, що рішення судів першої інстанції на підставі поданих ним апеляційних скарг ця колегія суддів не переглядає, а постанови, ухвалені в цьому складі колегії суддів, не містять правового обґрунтування відхилення доводів та аргументів, викладених ним у апеляційних скаргах, отже, колегія суддів не вчинила жодних дій для того, щоб розгляд його апеляційної скарги у справі відбувся незалежним і справедливим судом. Окрім того, на переконання заявника, ця колегія суддів не може забезпечити справедливий судовий розгляд справи у зв`язку з низьким рівнем професійних знань, тому він втратив віру у справедливий судовий розгляд справи за участю цієї колегії і має сумніви щодо об`єктивного, неупередженого, безстороннього та справедливого розгляду справи таким складом суду.
З огляду на те, що заяву про відвід ОСОБА_1 подав у день судового засідання, тобто в термін менше, ніж за три робочих дні до судового засідання, то відповідно до частини третьої статті 40 ЦПК України, така заява не підлягала передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід вирішувалося цим складом суду.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 18 лютого 2025 року у задоволенні заявленого ОСОБА_1 відводу суддям Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевичу А. В. відмовив.
Ухвалу апеляційного суду мотивовано таким: «Оскільки наведені ОСОБА_1 обставини стосуються його незгоди з процесуальними рішеннями суддів в даній справі, а також незгоди з рішеннями суддів в інших справах за його участю, що відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України не може бути підставою для відводу суддів у розумінні пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, а твердження заявника про необ`єктивність та упередженість суддів у розгляді даної справи, низький рівень професійних знань суддів, є лише вираженням його суб`єктивної думки без підтвердження зазначених обставин належними та допустимими доказами, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, а тому у його задоволенні необхідно відмовити.».
Доводи касаційної скарги у цій частині містять лише загальне посилання на безпідставність відмови у задоволенні відводу, що за наведених обґрунтованих та вмотивованих висновків апеляційного суду не потребують від колегії касаційного суду детальних обґрунтувань на їх спростування.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, оскаржуване судове рішення є достатньо мотивованим.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв