ЄУН 233/3583/26
Провадження №2/932/1359/25
РІШЕННЯ
іменем України

10.09.2026   місто Дніпро 

Шевченківський районний суд міста Дніпра в складі: головуючого – судді Салькової В.С., за участю секретаря судового засідання Щербаченко А.В., позивача ОСОБА_1 , його представника – адвоката Варбана О.В., представника відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 – адвоката Брусенцової В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування,
ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції і вимоги позивача
ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом і в обґрунтування вимог зазначив, що він є сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті батька залишилося майно – квартира АДРЕСА_1 . При зверненні до нотаріуса йому було повідомлено, що ця квартира подарована батьком ОСОБА_2 договором дарування, укладеним у 2011 році (точна дата та номер договору невідомі).
Вважає даний договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. 
Він є спадкоємцем батька першої черги разом із своїм братом ОСОБА_4 . За життя їхній батько страждав на психічні розлади, які з`явилися в нього після смерті їхньої матері – його дружини. Через це батька було направлено для огляду до Державного закладу «Науково-практичний реабілітаційно-діагностичний центр Міністерства охорони здоров`я», де він знаходився з 29.06.2011 по 01.08.2011. Згідно з випискою з історії хвороби ОСОБА_5 №68 від 06.06.2014 йому було встановлено діагноз: органічний психосиндром з тяжкими когнітивними порушеннями. При обстеженні ОСОБА_5 було встановлено, що він потребує часткового стороннього догляду. В подальшому Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду у справі 233/3914/14-ц ОСОБА_5 було визнано недієздатним та призначено йому опікуна – ОСОБА_4 . Рішенням встановлено, що відповідно до акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №81 від 31.07.2014 він страждає на судинну деменцію, ступінь виразності недоумства позбавляє його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. Для захисту цивільних прав та інтересів потребує встановлення опіки. За основу були взяті висновки, зроблені за період його перебування на амбулаторному обстеженні в ДЗ «Науково-практичний реабілітаційно-діагностичний центр Міністерства охорони здоров`я» у період з 29.06.2011 по 01.08.2011. Стверджує, що на момент вчинення правочину дарування ОСОБА_5 не міг керувати своїми діями. 
Уточнивши 10.01.2024 позовні вимоги, додав, що договір дарування, укладений 01.11.2011, містить завідомо неправдиві відомості, є укладеним з порушеннями Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Нотаріусом не взято до уваги, що квартира не є приватною власністю, а є спільною сумісною власністю, оскільки на час її набуття, як і на день укладення договору, ОСОБА_5 був одружений, і цього факту ОСОБА_2 не могла не знати, оскільки дружина ОСОБА_5 є її бабою, яка померла у 2000 році. Після її смерті спадкоємцями першої черги були ОСОБА_5 як її чоловік та він з ОСОБА_4 як сини. Також при укладенні договору нотаріусом не було досліджено обсягу цивільної дієздатності дарувальника. 
Просив суд визнати недійсним договір дарування від 01.11.2011, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , щодо дарування квартири АДРЕСА_1 . 
ІІ. Позиції сторін та учасників в ході розгляду справи
В судовому засіданні позивачем та його представником підтримані позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Доповнено, що квартира була придбана 16.11.1992 за життя дружини ОСОБА_5 . 
Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явилася, будучи представленою представником. 
У наданому відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 позовні вимоги не визнані та зазначено, що позивач є її батьком. Вона з дітьми зареєстровані по АДРЕСА_2 . У серпні 2023 року їй подзвонив батько та вимагав негайно знятися з реєстрації разом з дітьми в належному йому будинку, мотивуючи тим, що з її матір`ю ОСОБА_3 вони давно розлучені, він мешкає в будинку з іншою жінкою, тому вона з дітьми є тягарем, який перешкоджає йому в особистих стосунках та розпорядженні майном. Казав, що продасть усе майно, залишить їх безхатьками, ображав її та матір, вимагав вплинути на мати з приводу відмові від її долі в будинку, а якщо цього не станеться, то він позбавить її квартири, яку в 2011 році подарував їй дідусь. До цього випадку позивач також неодноразово погрожував та вчиняв дії на позбавлення її та матері належного їм майна. Про факт дарування їй дідом квартири батькові було достеменно відомо, до нотаріуса він привозив її з дідусем особисто, крім того, чомусь вважає, що дарування дідом їй квартири є саме його досягненням, оскільки він впливав на це рішення. Він свідомо вводить суд в оману про свою необізнаність, а сам постійно дорікає їй в смс, що тільки завдяки йому особисто вона має у власності подаровану квартиру, яку він відбере. З моменту розірвання шлюбу між батьками в 2012 році вона весь час перебуває в нервовому стані після спілкування з батьком та його дій. Крім наведеного, він кожного разу під час випадкових зустрічей на вулиці чинив скандали у громадських місцях, його не зупиняло від цього наявність дітей поруч. Щодо свого дідуся ОСОБА_5 вказує, що вона завжди була його улюбленою онукою, він добровільно та свідомо прийняв рішення подарувати їй квартиру, посилання позивача на вади здоров`я діда є безпідставними. Так, дідусь захворів, був визнаний недієздатним, але до 2014 року він не перебував на обліку лікаря-психіатра. Вже коли дідусь хворів, батько використовував його кошти для покриття своїх боргів. Батьки після розірвання шлюбу перебувають у неприязних стосунках, позивач постійно намагається маніпулювати нею та використати проти матері. Перебуваючи в стресі через триваючі погрози, вона вирішила подарувати квартиру своїй матері, просила батьків самих розібратися у своїх стосунках. У 2022 році вона виїхала з дітьми до Німеччини, а потім була приголомшена поданим батьком позовом, який вважає поданим з метою помсти, через наявні неприязні відносини між батьками та задля заволодіння майном. Оскільки позивач достеменно знав про договір дарування і не звернувся до суду з позовом раніше, ним пропущений строк позовної давності у справі. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Представником відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_6 позовні вимоги не визнані, зазначено, що підстави для задоволення позову відсутні, наданих доказів недостатньо для визнання договору недійсним. Договір укладений за волевиявленням дарувальника ОСОБА_5 . Вірогідно, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на час набуття останнім у власність спірної квартири був розірваним, оскільки ОСОБА_5 був єдиним власником квартири. 
Третя особа ОСОБА_4 до суду не з`явився, надавши письмові пояснення у справі, згідно з якими позивач є його рідним братом, а померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 – їхнім батьком. Саме його брат – ОСОБА_1 звернувся до нього в 2011 році з приводу того, що їхній батько хоче подарувати доньці позивача – ОСОБА_2 квартиру, та запитав, чи не образить його таке рішення, оскільки ОСОБА_2 не єдина онука ОСОБА_5 , є ще його ( ОСОБА_4 ) діти. Йому було відомо, що і батько, і за життя – матір, давно планували залишити квартиру єдиній дівчинці в сім`ї – ОСОБА_2 , постійно казали про це, тому він сказав братові, що одним чином не заперечує та не ображається. У 2011 році вони разом: він, батько, брат, племінниця ОСОБА_2 та колишня дружина брата поїхали до нотаріуса для оформлення договору дарування. Позивач попросив його особисто бути присутнім, щоб підтвердити батькові свою згоду та відсутність образи, що він і зробив. Потім після дарування батько деякий час проживав у квартирі разом з невісткою та онукою. Щодо стану здоров`я батька на момент укладання договору дарування, то на той час він почував себе добре, мав стійкий психічний та фізичний стан, особисто доглядав за своїм рідним братом ОСОБА_8 (згідно з договором пожиттєвого утримання від 13.08.1992). Жодних хвилювань стосовно наявності у батька вад психічного здоров`я позивач на той час не виказував, і він сам також, постійно спілкуючись з батьком, не мав жодних підстав вважати того психічно хворим. Так, після смерті матері батько дуже горював, плакав, відвідував цвинтар, але це було очікуваною реакцією на втрату коханої людини. Він та інші члени родини намагалися підтримати батька, заспокоїти, зверталися за консультацією до лікарів. Подружнє життя позивача не склалося та у 2012 році вони з ОСОБА_9 розлучилися, після чого вона з донькою мешкали разом з ОСОБА_5 . Він постійно відвідував батька та спілкувався з невісткою та племінницею, між ними були добрі стосунки. У 2014 році батько захворів та потребував догляду, рішенням суду його було призначено опікуном над ним. Посилання у висновку експертизи на лікування батька у 2011 році обумовлене тим, що вони турбувалися за батька, помічали, що він інколи забував, де поклав речі, однак цілком мав рацію щодо оточуючих його предметів, керував своїми діями, обслуговував себе сам, бавився з онуками та піклувався про свого брата. Тільки у 2014 році у нього з`явилися виражені вади здоров`я, і тоді саме позивач подав заяву на призначення його опікуном батька, а також і ним була подана аналогічна заява до суду. В ході розгляду справи з`ясувалося, що позивач мав кредитні борги, відібрав у батька пенсійну карту та сплачував борги батьковими коштами. На той момент він ( ОСОБА_4 ) вже забрав батька жити до себе. Вже потім серед документів, що залишилися від батька, він знайшов квитанції про сплату особисто ним послуг БТІ за витяги права власності для дарування від 29.11.2011, що свідчить про те, що батько заздалегідь прийняв рішення і особисто займався підготовкою документів для дарування квартири. Після розлучення у позивача склалися не дуже добрі відносини з колишньою дружиною та донькою, він постійно позивався до них до суду, звертався із заявами різного змісту до правоохоронних органів, погрожував у смс-повідомленнях та в усній формі, телефонував доньці з погрозами. Зі слів ОСОБА_2 , батько постійно погрожує відібрати подаровану дідом квартиру, тисне на неї, щоб та вплинула на матір щодо відмови від долі в їхньому спільному будинку, вважаючи цю нерухомість своєю. Вважає, що саме сварки між членами родини позивача стали підставою для звернення з цим позовом, та просить суд відмовити в його задоволенні. 
ІІІ. Процесуальні дії у справі
Справа розглядалася Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області та внаслідок зміни територіальної підсудності судових справ цього суду ухвалою від 10.04.2025 прийнята до провадження Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська (наразі – Шевченківський районний суд міста Дніпра) за правилами загального позовного провадження. 
Ухвалою від 23.06.2025 підготовче провадження у справі закрите та справу призначено до розгляду по суті. 
За наслідками розгляду справи 21.07.2026 суд перейшов до стадії ухвалення рішення з його проголошенням в судовому засіданні 31.07.2026. 
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 від батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Також їхнім сином є ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладений 03.10.1964 та будь-які відомості про його розірвання до смерті ОСОБА_7 відсутні. 
За відомостями Костянтинівського відділу ДРАЦС у Краматорському районі Донецької області Східного МРУ МЮ, витребуваними судом, за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян не виявлено актового запису про розірвання шлюбу відносно ОСОБА_5 
16.11.1992 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Щербініною Н.А., реєстровий №2-6407. ОСОБА_5 придбав у Костянтинівської міської ради народних депутатів квартиру АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
14.06.2002 державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Сівяковою Г.П. видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , згідно з яким її спадкоємцями є сини – ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках кожний, в тому числі на 1/3 частку у зв`язку з відмовою на їх користь ОСОБА_5 . Спадкове майно складається з жилого будинку АДРЕСА_2 , автомобіля ВАЗ-2109, квартири АДРЕСА_3 та грошових внесків з відсотками на рахунках в Ощадбанку. 
ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , шлюб між якими розірвано 08.12.2012 з набуттям законної сили рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.11.2012 у справі №0527/7559/2012. 
Внаслідок укладення шлюбу 10.01.2009 ОСОБА_10 змінено прізвище на ОСОБА_12 . 
Внаслідок укладення шлюбу 19.06.2019 ОСОБА_11 змінено прізвище на ОСОБА_13 . 
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Костянтинівці Донецької області. 
Після його смерті Костянтинівською державною нотаріальною конторою заведено 13.01.2021 спадкову справу №6/2021, номер у Спадковому реєстрі 67054345. 
За життя 01.11.2011 ОСОБА_5 укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Сівяковою Г.П., яким він подарував ОСОБА_2 належну йому на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.1992 квартиру АДРЕСА_1 . Договір містить відомості про те, що дарувальник не одружений, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру (її частки), немає, вказані обставини підтверджені заявою ОСОБА_5 . Нотаріусом перевірено дієздатність ОСОБА_5 та належність йому відчужуваної квартири. 
На підтвердження дієздатності ОСОБА_5 на час укладення правочину дарування наявна довідка №178 КЛПУ «Міський психіатричний диспансер м. Костянтинівки» від 20.10.2011, згідно з якою він під наглядом лікаря-психіатра не знаходиться. 
Здійснення платежів на рахунок Костянтинівського БТІ за проведення оцінки квартири, інвентаризації, отримання витягу, реєстрацію права власності тощо виконане особисто ОСОБА_5 у вересні 2011 року, що підтверджують відповідні квитанції. 
08.11.2011 право власності ОСОБА_2 на квартиру зареєстроване у Костянтинівському БТІ, про що сформовано витяг 31959054. 
08.11.2019 ОСОБА_2 подарувала вказану квартиру своїй матері ОСОБА_3 , договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Разумовою Т.П. 
Згідно з випискою №229 від 06.06.2014 Державного закладу «Науково-практичний медичний реабілітаційно-діагностичний центр Міністерства охорони здоров`я України» та відповіддю на адвокатський запит від 16.07.2025 №01-06/197 ОСОБА_5 з 29.06.2011 по 01.08.2011 знаходився на лікуванні з діагнозом F 07.9 – органічний психосиндром з грубими когнітивними порушеннями, виписаний з медикаментозним покращенням, більше на прийом не з`являвся. 
За відомостями КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» від 20.06.2025 (відповідь №1468) ОСОБА_5 вперше звернувся за отриманням психіатричної допомоги до лікаря-психіатра 04.06.2014, встановлено діагноз: деменція при хворобі Альцгеймера з раннім початком, F00.0, надання послуги припинене у 2020 році в зв`язку зі смертю, надати інформацію щодо довідки від 20.10.2011 неможливо через відсутність доступу до архівних документів. 
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у справі №233/3914/14 від 29.10.2014, яке набрало законної сили 08.11.2014, ОСОБА_5 визнано недієздатним та його опікуном призначено його сина ОСОБА_4 . Підставою цьому слугував Акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи №81 від 31.07.2014, згідно з яким ОСОБА_5 страждає на судинну деменцію; ступінь виразності недоумства позбавляє його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними; для захисту прав та інтересів потребує встановлення опіки. За змістом цього Акту в червні 2011 року синами був скерований до невропатолога, лікування без ефекту, направлявся до психіатра. Знаходився на лікуванні в денному стаціонарі психоневрологічного відділення з 29.06.2011 по 01.08.2011 з діагнозом – органічний синдром з грубими когнітивними порушеннями, внаслідок лікування стан дещо покращився, повторне звернення у 2014 році. 
Медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_5 , заведена 23.06.2011, містить відомості про огляд невропатологом 23.06.2011, первинний огляд психіатром 29.06.2011 та про огляди під час перебування на лікуванні в денному стаціонарі в подальшому в період з 30.06.2011 по 25.07.2011, виписний епікриз 01.08.2011 та позначку від 19.11.2012 про те, що більше року хворий на прийом не з`являється, карточка знята з обліку та підлягає переданню до архіву. Також наявний запис від 06.06.2014, згідно з яким на прийомі син хворого, зі слів якого у батька різке зниження життєвої активності, нічим не займається. 
Інша медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_5 №MU05-0231-10758 заведена 04.06.2014 та містить відомості про хворобу Альцгеймера, згоду ОСОБА_5 на психіатричний огляд, надання психіатричної допомоги, в тому числі диспансерним методом, у картці містяться відомості про недієздатність ОСОБА_5 та про його подальше лікування. 
Позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до правоохоронних органів, засобів масової інформації та суду у зв`язку з наявними у нього претензіями та вимогами до ОСОБА_2 та ОСОБА_14 . 
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30.05.2014 у справі №233/1453/14-ц, яке набрало законної сили 11.06.2014, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_11 , ОСОБА_15 про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням щодо будинку АДРЕСА_2 . 
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05.09.2016 у справі №233/1057/16-ц, яке набрало законної сили 26.10.2016, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_11 про позбавлення права власності на частку в спільному майні щодо будинку АДРЕСА_2 . 
З наданих відповідачем скріншотів листування текстовими повідомленнями між абонентами «Рара» та «Дочечка» вбачається наявність повідомлень від 02.12.2015 «Нужна справка с твоего места работы, либо копия договора аренды снимаемой вами квартиры в Киеве. Если нет, то я подаю в суд на возврат квартиры. Думай своей головой, а не маминой. Вспомни, кто тебя обеспечил квартирой, благодарная дочь» та від 03.12.2015 «Поздравляю! Встретимся в суде. Я подал заявление на возврат квартиры. Будем искать справедливости». 
З витребуваної судом копії спадкової справи, заведеної щодо майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , вбачається, що квартира АДРЕСА_1 не була включена до переліку спадкового майна, на яке відкрилася спадщина. 
V. Оцінка суду 
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Як вказує ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до законодавчого визначення правочином є насамперед вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів – набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинне бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин завжди передбачає дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перш ніж здійснювати його оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити вираження волі особи (осіб), які його вчинили.
Вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст.203 ЦК України і поширюються на вимоги до дійсності договору, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Воля сторін може бути виражена у письмовій формі.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду про це, яке набрало законної сили. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
В даній справі клопотань про призначення відповідної експертизи від сторін суду не надходило. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.11.2019 у справі №496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно із частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній психічний стан особи в момент вчинення правочину.
Дарувальник ОСОБА_5 , дієздатність якого на момент вчинення правочину дарування 01.11.2011 ставить під сумнів позивач ОСОБА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що недієздатність ОСОБА_5 була встановлена рішенням суду від 29.10.2014. Влітку 2011 року він проходив лікування в денному стаціонарі з приводу органічного психосиндрому з грубими когнітивними порушеннями, але після завершення лікування 01.08.2011 відомості про перебування ОСОБА_5 на обліку лікаря-психіатра відсутні, звернення за отриманням психіатричної допомоги не зафіксовані, повторне звернення до лікувального закладу відбулося лише 04.06.2014. 
Суд вважає, що стороною позивача не доведено належними, достовірними та допустимими доказами, що на момент укладення договору дарування 01.11.2011 ОСОБА_5 був неспроможним усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Його лікування влітку 2011 року було ініційоване саме синами – позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_4 , після завершення лікування 01.08.2011 та аж до 04.06.2014, коли ОСОБА_5 потрапив під диспансерне спостереження лікаря-психіатра, позивач ОСОБА_1 , який, як він стверджує, опікувався батьком, не звертався до лікарень задля поновлення лікування батька, надання йому психіатричної допомоги, не порушував питання визнання ОСОБА_5 недієздатним та встановлення щодо нього опіки. На користь перебування ОСОБА_5 у стані, можливому для вчинення правочинів, вказує й те, що ним самостійно та заздалегідь вчинялися дії з оплати необхідних платежів на рахунок Костянтинівського БТІ для отримання необхідних для подальшого укладення правочину документів. 
Твердження відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4 , наведені ними у відзиві та письмових поясненнях відповідно, щодо нормального психічного стану дарувальника ОСОБА_5 на момент вчинення правочину з огляду на презумпцію правомірності правочину мали бути спростовані саме позивачем як особою, яка зазначає про його недійсність. Цього позивачем під час розгляду справи вчинено не було, клопотань про призначення експертизи, виклик та допит свідків, долучення відповідних доказів на підтвердження викладених у позові обставин ним не заявлялися. 
Згідно з ч.ч.1-3 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
Враховуючи вищевикладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності та співставленні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв`язок, суд дійшов висновку, що підстави вважати, що ОСОБА_5 у момент вчинення правочину дарування не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, відсутні. 
Доводи позивача про наявність сумнівів у достовірності довідки від 20.10.2011 №178 КЛПУ «Міський психіатричний диспансер м. Костянтинівки» про незнаходження ОСОБА_5 під наглядом лікаря-психіатра висновків суду не змінюють, оскільки навіть за умови відсутності/недостовірності такої довідки у справі мають бути наявними докази зворотного – перебування дарувальника під наглядом лікаря-психіатра, яких матеріали справи не містять. Твердження позивача зводяться до його власних припущень щодо стану батька, які теж певною мірою викликають сумніви суду в їхній справжності, оскільки матеріалами справи підтверджена наявність неприязних відносин між позивачем та відповідачем, а також третьою особою ОСОБА_6 , що підтверджує наявність рішень судів за його позовами, звернення до засобів масової інформації тощо. Суд враховує, що позивач звернувся з цим позовом до суду 17.07.2023 та не навів підстав, з яких цього не було зроблено ним раніше, якщо, як він стверджує, про договір дарування він дізнався при зверненні до нотаріуса після смерті батька. Спадкова справа відкрита нотаріусом 13.01.2021, то ж, заперечуючи правочин, ОСОБА_1 з того часу мав змогу оспорити його, але чекав два з половиною роки, не вчинивши жодних дій. Наведене також посилює непереконливість позиції позивача у порівнянні з доводами відповідача та третьої особи ОСОБА_4 . 
Що стосується посилань позивача на відсутність у ОСОБА_5 права відчужувати шляхом дарування квартиру, яка належала на праві спільної часткової власності подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , суд зазначає таке. 
Як вже було зазначено вище, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Частка у квартирі АДРЕСА_1 не входила до спадкової маси після її смерті, свідоцтво про право на спадщину за законом видане її синам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 14.06.2002 щодо іншого майна в рівних частках з урахуванням відмови їхнього батька ОСОБА_5 від спадкування на їхню користь. 
14.06.2002 державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Сівяковою Г.П. видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , згідно з яким її спадкоємцями є сини – ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках кожний, в тому числі на 1/3 частку у зв`язку з відмовою на їх користь ОСОБА_5 . Спадкове майно складається з жилого будинку АДРЕСА_2 , автомобіля ВАЗ-2109, квартири АДРЕСА_3 та грошових внесків з відсотками на рахунках в Ощадбанку. 
Разом з тим, суд звертає увагу, що спірна квартира належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.1992, тобто є такою, що була ним придбана в період шлюбу з ОСОБА_7 , який був укладений 03.10.1964. 
Частина перша ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції, що діяла на момент набуття права власності ОСОБА_5 на квартиру ІНФОРМАЦІЯ_6 , вказує, що Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною 
сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, 
користування і розпорядження цим майном. 
Суд відхиляє доводи представника відповідача та третьої особи про те, що є можливим факт розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на час придбання ним квартири, оскільки такі доводи є припущеннями, а доказів про розірвання шлюбу матеріали справи не містять. 
Таким чином, слід дійти висновку, що квартира перебувала в спільній сумісній власності подружжя та її половина мала входити до спадкової маси після смерті ОСОБА_7 та підлягати поділу між спадкоємцями. 
Отже, ОСОБА_5 на момент дарування квартири ОСОБА_2 01.11.2011 не мав права відчужувати квартиру в цілому, оскільки вона не належала йому, і це є підставою для визнання договору дарування недійсним через недодержання вимог, встановлених ч.1 ст.203 ЦК України, з підстав того, що договір суперечить ч.1 ст.22 КпШС України. 
Представником відповідача заявлено про застосування у справі строку позовної давності. 
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Частина перша ст.257 ЦК України визначає строк загальної позовної давності тривалістю у три роки. 
За змістом ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до п.12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк, визначений ст.257 ЦК України, продовжується на строк дії такого карантину.
Вказана норма ЦК України набрала чинності 02.04.2020. 
Постановою КМУ №651 від 27.06.2023 карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), скасований о 24-00 30.06.2023.
Згідно з п.19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Судом встановлено, що оспорюваний позивачем договір дарування укладений 01.11.2011.
Враховуючи викладене, норми щодо застосування строку позовної давності діяли до 02.04.2020.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення ЄСПЛ від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (постанова ВС від 07.09.2023, справа №947/35719/21).
ОСОБА_1 вказує, що не знав про укладення батьком договору дарування квартири його доньці ОСОБА_2 до моменту звернення до нотаріуса після смерті батька, тобто після 05.08.2020. 
Втім, суд не може погодитися з такими твердженнями позивача. 
З письмових пояснень третьої особи ОСОБА_4 вбачається, що про намір батька подарувати квартиру своїй онуці ОСОБА_2 він дізнався саме у 2011 році та саме від позивача ОСОБА_1 , вони всі разом їздили до нотаріуса для укладення договору 01.11.2011. 
Крім того, 23.03.2015 ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів із заявою про проведення перевірки та притягнення до відповідальності ОСОБА_11 (нині – ОСОБА_3 ), яка від імені ОСОБА_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_4 , заповнює декларацію про отримання субсидії, вносить недостовірні відомості, хоча фактично субсидія за законом надаватися не повинна. З цього приводу в місцевому виданні опубліковувався матеріал «Субсидія на відсутні душі», в якому ОСОБА_16 вказує, що в 2015 році звернувся за субсидією та додавав до поданих документів довідку з міліції про постійне проживання його колишньої дружини в батьківській квартирі, яка зараз належить доньці. 
Також з рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05.09.2016 у справі №233/1057/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_11 про позбавлення права власності на частку в спільному майні встановлене, що ОСОБА_1 вказував суду, що після припинення подружніх стосунків між ним та ОСОБА_11 був укладений усний договір щодо спільного майна, зокрема, що квартира його батька «переписується» на їхню спільну доньку ОСОБА_2 . 
До того ж скріншоти листування текстовими повідомленнями між абонентами «Рара» та «Дочечка» підтверджують повідомленнями від 02.12.2015 «Нужна справка с твоего места работы, либо копия договора аренды снимаемой вами квартиры в Киеве. Если нет, то я подаю в суд на возврат квартиры. Думай своей головой, а не маминой. Вспомни, кто тебя обеспечил квартирой, благодарная дочь» та від 03.12.2015 «Поздравляю! Встретимся в суде. Я подал заявление на возврат квартиры. Будем искать справедливости» обізнаність позивача про забезпечення відповідача квартирою та намір повернути квартиру з її власності. 
Отже, суд вважає доведеним, що позивач ОСОБА_1 щонайменше з 03.12.2015 був обізнаним про існування оспорюваного договору дарування, то ж, позовна давність для його оспорювання сплинула у грудні 2018 року. З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 14.07.2023. 
Виходячи з наведеного, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском ним строку встановленої законом позовної давності. 
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами
Через відмову у задоволенні позову відповідно до положень ст.141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на позивача. 
Керуючись ст.ст.10,12,13,76,200,258,259,263-265 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ), треті особи – ОСОБА_4 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_4 ), про визнання недійсним договору дарування – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повне рішення суду складене 10.09.2026.

Суддя: В.С. Салькова