КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12737/2026
Справа № 753/2635/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

08 вересня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Котвицького В.Л. в м. Київ 11 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного чоловіка,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі частини всіх видів доходу (заробітку) щомісяця, починаючи з дня звернення до суду.
Позов мотивував тим, що згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 739026 він є особою, якій встановлена І група інвалідності по зору довічно, і потребує сторонньої допомоги. З відповідачем ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з 10 листопада 2001 року. Після погіршення шлюбних відносин ОСОБА_1 забрала свої речі та виїхала з квартири, у якій наразі він проживає один. Їх повнолітній син ОСОБА_4 також проживає окремо.
Вказував, що маючи І групу інвалідності по зору та потребуючи допомоги, він проживає один у квартирі, не працює, його дохід складається з пенсії у розмірі 2980 грн., якої йому вистачає лише на продукти харчування. Проте йому необхідно придбавати ліки, проходити оздоровлення, сплачувати житлово-комунальні послуги. До нього приходить соціальний працівник приблизно двічі на тиждень, який купує продукти харчування, ліки та на його прохання здійснює оплату житлово-комунальних послуг на Укрпошті. Відповідач та повнолітній син нічим йому не допомагають.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі частки від усіх доходів відповідача з дня подання позову 05 лютого 2025 року, допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць, в іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що при вирішенні спору суд першої інстанції послався на ст. 75 СК України, при цьому суд фактично встановив відсутність однієї з обов`язкових умов для виникнення права на утримання, а саме відсутність належно доведеної потреби позивача у матеріальній допомозі.
Так, у рішенні суд зазначив, що позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2980 грн., тоді як прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становить 2361 грн. Після цього суд дійшов висновку, що доходи позивача забезпечують йому прожитковий мінімум, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ст. 75 СК України. Незважаючи на такий власний висновок, суд першої інстанції все одно частково задовольнив позов та стягнув з відповідача аліменти у розмірі частки від усіх доходів.
Вважала такий підхід юридично помилковим, оскільки суд не може одночасно встановити відсутність однієї з обов`язкових умов виникнення права на утримання і водночас ухвалити рішення про стягнення аліментів. Якщо суд дійшов висновку, що позивач не є особою, яка потребує матеріальної допомоги, та не довів наявності реальної потреби в утриманні, то правових підстав для часткового задоволення позову не існувало.
Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував ст. 75 СК України.
Зазначала, що окремою та самостійною підставою для скасування рішення є те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення фактично застосував ч. 4 ст. 75 СК України, яка на момент ухвалення рішення вже була визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 29 жовтня 2024 року № 1-р/2024 і не могла застосовуватися судом як чинна норма матеріального права. Натомість суд першої інстанції прямо використав критерій, закріплений саме у ч. 4 ст. 75 СК України, тобто порівняв розмір пенсії позивача з прожитковим мінімумом і на цій підставі зробив висновок щодо потреби або відсутності потреби у матеріальній допомозі. 
Водночас після визнання ч. 4 ст. 75 СК України неконституційною суд мав не механічно застосовувати критерії прожиткового мінімуму, а з`ясувати реальну фактичну потребу позивача у матеріальній допомозі, дослідити його майновий стан, підтверджені витрати, потребу у лікуванні, догляді, придбанні ліків, оплаті необхідних послуг, а також співвіднести це з можливістю відповідача надавати таку допомогу. Суд цього не зробив і натомість застосував закон, який не підлягає застосуванню.
Наголошувала, що судове рішення містить взаємовиключні висновки, оскільки з одного боку суд встановлює відсутність правової підстави для стягнення аліментів, а з іншого ухвалює рішення про їх стягнення, тому таке рішення не може вважатися законним і обґрунтованим.
Зауважувала, що самі по собі твердження позивача, що він є особою з інвалідністю І групи по зору, отримує пенсію в розмірі 2980 грн., не працює, потребує сторонньої допомоги, купівлі ліків, оздоровлення та оплати комунальних платежів, не є достатніми доказами в розумінні ЦПК України, оскільки позивач мав надати докази фактичних витрат. зокрема чеки, квитанції, медичні призначення, рецепти, довідки про необхідність постійного лікування або стороннього догляду, підтвердження вартості лікарських засобів, документи щодо комунальних платежів та інші докази, які б підтверджували реальний розмір щомісячної потреби у матеріальній допомозі.
Суд першої інстанції прямо зазначив, що не приймає до уваги доводи позивача про понесення щомісячних витрат на лікування та харчування, оскільки позивачем не надано до суду відповідних доказів, однак незважаючи на це, частково задовольнив позов. За таких обставин висновки суду про наявність підстав для стягнення аліментів є необґрунтованим, оскільки ґрунтується не на належних та допустимих доказах, а на припущеннях.
Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо свого фактичного майнового стану, наявності чи відсутності інших джерел доходу. У матеріалах справи відсутні відомості про доходи з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми нарахованих доходів, сплачених податків та інших виплат позивача, що унеможливлює встановлення судом дійсного обсягу його доходів та матеріального забезпечення. Суд першої інстанції таких відомостей не витребував та не дослідив.
Також судом не встановлено, чи належить позивачу рухоме або нерухоме майно, чи отримує він будь-які соціальні виплати, пільги, компенсації, державну допомогу або інші види матеріального забезпечення, які можуть впливати на оцінку його реальної потреби у матеріальній допомозі. Відсутність належного дослідження майнового стану позивача свідчить про неповне з`ясування обставин справи, які мають істотне значення для правильного її вирішення.
Повідомляла, що позивачеві на праві часткової власності належить квартири за адресою АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва пл. 3,680 га. на території Антонівської сільської ради Сквирського району Київської області згідно рішення Сквирського районного суду Київської області у справі № 1022/796/12 від 19 березня 2012 року.
Крім того, судом не враховано, що позивач проживає у належній йому квартирі та не несе витрат, пов`язаних з наймом житла, тоді як відповідач фактично позбавлена можливості проживати в спільному помешканні, вимушена окремо орендувати житло за власні кошти, щомісячно несучи додаткове фінансове навантаження.
Також судом не враховано, що позивач одночасно отримує аліменти на своє утримання від сина, що є додатковим джерелом його матеріального забезпечення на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2025 року у справі № 753/2626/25, яким з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти в розмірі частки від усіх його доходів.
Вказувала, що ст. 75 СК України передбачає, що право одного з подружжя на утримання виникає лише за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу, однак суд першої інстанції не встановив, чи працює відповідач, який розмір її доходів, чи має вона стабільний заробіток, які витрати несе, чи має інших осіб на утриманні, чи має об`єктивну можливість сплачувати аліменти і чи не призведе таке стягнення до порушення її власного матеріального становища. З позову вбачається, що позивачу самому не відомо, де працює відповідач. 
За таких умов суд першої інстанції не мав належної доказової бази для висновку про те, що ОСОБА_1 має реальну можливість надавати матеріальну допомогу позивачу. Попри це суд першої інстанції без встановлення доходів відповідача визначив розмір аліментів у частці від всіх її доходів. Такий підхід є помилковим, оскільки розмір аліментів не може визначатися абстрактно, без дослідження фактичного майнового стану особи, з якої такі аліменти стягуються.
При цьому суд першої інстанції взагалі не встановив фактичний матеріальний стан відповідача, не з`ясував, чи працевлаштована вона, чи має стабільний дохід, чи отримує будь-які соціальні виплати або інші доходи, а також не дослідив її реальні щомісячні витрати. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми нарахованих доходів, сплачених податків стосовно відповідача, що унеможливлює встановлення її фактичного доходу та наявності чи відсутності офіційного працевлаштування. Незважаючи на це, суд без належного дослідження вказаних обставин дійшов необґрунтованого висновку про наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу позивачу.
Таким чином, суд першої інстанції не здійснив порівняльної оцінки матеріального становища сторін, не врахував, що позивач забезпечений власним житлом, отримує пенсію та інші можливі виплати, тоді як відповідач не має встановлених доходів та змушена нести витрати на оренду житла. За таких обставин висновок суду про можливість сплачувати аліменти є передчасним, необґрунтованим і таким, що не підтверджений належними доказами.
Вказувала, що суд першої інстанції визначив розмір аліментів у частки від всіх доходів відповідача, проте не навів належних мотивів, чому саме такий розмір є необхідним, справедливим і співмірним обставинам справи.
Рішення не містить обґрунтування, які саме потреби позивача має покривати ця сума, який фактичний розмір його щомісячних витрат, який обсяг матеріальної допомоги є необхідним, чи відповідає визначений розмір аліментів реальному матеріальному становищу відповідача та чи не порушує він баланс інтересів сторін. За відсутності доказів відповідача і доказів реальних витрат позивача визначення аліментів саме у розмірі частки від усіх доходів є довільним і таким, що не має належного доказового і правового обґрунтування.
Наголошувала, що рішення суду першої інстанції ґрунтується не на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні обставин справи, а на припущеннях, що прямо суперечить вимогам цивільного процесуального законодавства.
Звертала увагу, що суд першої інстанції послався на правові висновки Верховного Суду, згідно з якими право на утримання має особа, яка є непрацездатною та не забезпечена прожитковим мінімумом, проте така практика формувалася до ухвалення рішення Конституційного Суду України від 29 жовтня 2024 року № 1-р/2024, якою ч. 4 ст. 75 СК України визнано неконституційною.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 листопада 2001 року згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 10), у якому народжено сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на час розгляду справи повнолітнього (а. с. 9).
ОСОБА_3 є особою з інвалідністю І групи по зору довічно та потребує сторонньої допомоги згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 739026 (а. с. 8).
Згідно довідки про доходи, сформованої засобами автоматичних систем ПФУ 04 лютого 2025 року, ОСОБА_3 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в м. Києві (Дарницький район) і отримує пенсію інвалідності. Сума отриманої пенсії за період з 01 лютого 2024 року по 31 січня 2025 року складає 35540 грн., щомісячний розмір пенсії становить 2980 грн. (а. с. 3).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази - копію акту про фактичне місце проживання/не проживання особи від 11 травня 2026 року № 130, складеного виконавчим комітетом Сквирської міської ради, копію відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 11 травня 2026 року щодо ОСОБА_1 , копію договору оренди житла (квартири) від 01 травня 2025 року, укладеного ОСОБА_1 із ОСОБА_5 , копію рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2025 року у справі № 753/2626/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на користь непрацездатного батька.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Апеляційний суд враховує, що відповідач ОСОБА_1 була обізнана щодо розгляду справи судом першої інстанції, оскільки 21 лютого 2025 року отримала копію позовної заяви з додатками під розписку (а. с. 16). 
Апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ст. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач не надала доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

У постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 161/7760/21 (провадження № 61-1241св23) викладено правові висновки, згідно яких обов`язковою умовою виникнення права на отримання аліментів від другого із подружжя є можливість останнього надавати таку матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Так, встановивши, що ОСОБА_3 отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2980 грн., тоді як прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становить 2361 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що доходи позивача забезпечують йому прожитковий мінімум, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ст. 75 СК України. Також суд першої інстанції прямо зазначив, що не приймає до уваги доводи позивача про понесення щомісячних витрат на лікування та харчування, оскільки позивачем не надано до суду відповідних доказів.
Однак, дійшовши висновку про відсутність у позивача потреби у матеріальній допомозі на підставі зазначеного критерію та не встановивши фактичного обсягу такої потреби, суд першої інстанції частково задовольнив позов, стягнувши з відповідача аліменти на утримання позивача у розмірі частки від усіх доходів.

За наявності взаємовиключних висновків рішення суду першої інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою, що рішенням Конституційного Суду України від 29 жовтня 2024 року № 1-р/2024 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину четверту статті 75 СК України, якою передбачалось, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Незважаючи на це, суд першої інстанції прямо використав критерій, закріплений саме у ч. 4 ст. 75 СК України, тобто порівняв розмір пенсії позивача з прожитковим мінімумом, і на цій підставі зробив висновок щодо відсутності потреби у матеріальній допомозі, таким чином застосувавши закон, який не підлягав застосуванню. 

За даних обставин суд першої інстанції безпідставно врахував правові висновки Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц, згідно з якими право на утримання має особа, яка є непрацездатною та не забезпечена прожитковим мінімумом, оскільки такі правові висновки було сформульовано до ухвалення рішення Конституційного Суду України від 29 жовтня 2024 року № 1-р/2024, якою ч. 4 ст. 75 СК України визнано неконституційною.

Натомість, суд першої інстанції не з`ясував реальну фактичну потребу позивача у матеріальній допомозі, не дослідив його майновий стан, підтверджені витрати, потребу у лікуванні, догляді, придбанні ліків, оплаті необхідних послуг, а також не співвідніс такі потреби з можливістю відповідача надавати відповідну допомогу.

Самі по собі твердження позивача, що він є особою з інвалідністю І групи по зору, отримує пенсію в розмірі 2980 грн., не працює, потребує сторонньої допомоги, купівлі ліків, оздоровлення та оплати комунальних платежів, не є достатніми доказами в розумінні ЦПК України, оскільки позивач мав надати докази фактичних витрат, які у своїй сукупності давали б змогу встановити характер та обсяг його фактичної потреби у матеріальній допомозі.

Такими доказами могли бути чеки, квитанції, медичні призначення, рецепти, довідки про необхідність постійного лікування або стороннього догляду, підтвердження вартості лікарських засобів, документи щодо комунальних платежів та інші докази, які б підтверджували реальний розмір щомісячної потреби у матеріальній допомозі.

Водночас суд першої інстанції не мав належної доказової бази для висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 має реальну можливість надавати матеріальну допомогу позивачу, оскільки суд першої інстанції взагалі не встановив фактичний матеріальний стан відповідача, не з`ясував, чи працевлаштована вона, чи має стабільний дохід, чи отримує будь-які соціальні виплати або інші доходи, а також не дослідив її реальні щомісячні витрати. 

Попри це суд першої інстанції без встановлення доходів відповідача визначив розмір аліментів у частці від всіх її доходів.

Крім того, визначивши розмір аліментів у частки від всіх доходів відповідача, суд першої інстанції не навів належних мотивів, чому саме такий розмір є необхідним, справедливим і співмірним обставинам справи.

При цьому рішення не містить обґрунтування, які саме потреби позивача має покривати сума аліментів у частки від всіх доходів відповідача, який фактичний розмір щомісячних витрат позивача, який обсяг матеріальної допомоги є необхідним. Судом не перевірено, чи відповідає визначений розмір аліментів реальному матеріальному становищу відповідача та чи не порушує він баланс інтересів сторін. 

Визначення розміру утримання має ґрунтуватися на встановлених судом потребах особи, яка його потребує, та матеріальних можливостях особи, з якої воно стягується.

Таким чином, за відсутності доказів відповідача і доказів реальних витрат позивача визначення аліментів саме у розмірі частки від усіх доходів є довільним і таким, що не має належного доказового і правового обґрунтування.

Отже, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів ані щодо обсягу потреби ОСОБА_3 у матеріальній допомозі, ані щодо можливості ОСОБА_1 таку допомогу надавати, позов є недоведеним та необґрунтованим, а тому безпідставно задоволений судом першої інстанції.
Апеляційний суд погоджується зі слушними доводами відповідача в апеляційній скарзі, що висновок суду про наявність підстав для стягнення аліментів ґрунтується не на належних та допустимих доказах, а на припущеннях.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.
Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного чоловіка.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.