ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/1885/26
381/1845/26 
Рішення
Іменем України

14 липня 2026 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Папруги А.С., розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
Встановив:

27 березня 2026 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Справа передана на розгляд головуючому судді Самусі В.О.
Зі змісту заявлених позовних вимог слідує, що 19 жовтня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 256237943.
За умовами договору для відповідача, як позичальника, було відкрито кредитну лінію та в межах цієї кредитної лінії періодичними траншами надані в борг грошові кошти в загальному розмірі 21 150 гривень. Відповідач не виконав своєчасно та у повному обсязі обов`язки щодо повернення тіла кредиту та сплати процентів, внаслідок цього виникла заборгованість.
Станом на дату подання позовної заяви, розмір заборгованості за кредитним договором № 256237943 становить 56 591,18 гривень, з них: 13 608,78 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 42 982,40 гривень – заборгованість за процентами.
Після укладення договорів факторингу, до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимог в межах зазначеного вище кредитного зобов`язання, що є підставою для стягнення з відповідача на його користь заборгованості за вказаним вище договором в загальному розмірі 56 591,18 гривень.
Також, позивач просить вирішити питання відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу у сумі 7 000 гривень та відшкодувати понесені ним витрати зі сплати судового збору. 
Окремо, позивач просив витребувати інформацію про належність банківської картки відповідачу про рух коштів за вказаною карткою. 
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2026 року відкрито провадження в зазначеній справі за правилами спрощеного позовного провадження, витребувано від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію про рух коштів за карткою відповідача.
На виконання ували суду витребувані докази були надані АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 
15 травня 2026 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву слідує, що відповідач заперечує розмір заборгованості за тілом кредиту і вказує про те, що додаткових траншів не отримував. Стверджує про те, що не був повідомленим про відступлення права вимоги, вважає, що визначений в договорі розмір процентної ставки не відповідає вимогам справедливості, стверджує про завищений розмір неустойки і, враховуючи дію воєнного стану, підстави для застосування заходів відповідальності – відсутні. 
19 травня 2026 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, зі змісту якої слідує, що позивач наполягає на наявності підстав для задоволення позову і зазначає про правильність визначеного ним розміру заборгованості.
В судовому засіданні 19 травня 2026 року брав участь відповідач. Представники позивача не з`явились, в прохальній частині позовної заяви зазначили про необхідність проведення судового засідання за їхньої відсутності. Позивач не заперечував щодо проведення судового засідання без участі представників позивача, тому, в силу приписів частини 1 статті 223 УПК України, суд ухвалив проводити розгляд справи за їхньої відсутності.
В судовому засіданні відповідач проти позову заперечував, зазначив, що не визнає розмір заборгованості за тілом кредиту, стверджував, що розмір заборгованості не моде перевищувати 10-13 тисяч гривень. Також попросив перерву для узгодження позиції та залучення представника. У зв`язку із клопотанням відповідача, в судовому засіданні була оголошена перерва. 
В подальшому, відповідач участі в судових засіданнях не приймав, про причини неявки не повідомив. 
В судове засідання, призначене на 14 липня 2026 року, учасники справи не з`явились, були повідомлені належним чином. Їхня неявка не перешкоджає розгляду справи. 
У зв`язку із неявкою учасників справи, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. 
Вивчивши зміст заяв по суті спору, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 
Так, судом встановлено, що 19 жовтня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № 256237943 (а. с. 62, зворот-65, зворот).
Згідно умов пункту 1.1-1.3, 1.7 договору, розмір кредитного ліміту 22 000 гривень, перший транш – 1 300 гривень. Кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником, а саме до 18 листопада 2021 року. 
В силу вимог пункту 1.9 договору, процента ставка в межах дисконтного періоду (30 днів) – 1,98 % щоденно; 1,83 % щоденно – якщо дисконтний період продовжено за правилами пункту 1.8 договору; якщо після закінчення дисконтного періоду проценти не сплачені – за весь час дисконтного періоду застосовується процентна ставка у розмірі 2,1 % щоденно.
Згідно пункту 1.12.2 договору, після закінчення дисконтного періоду розмір процентної ставки становить 2,98 щоденно. 
Судом становлено, що грошові кошти надавались відповідачу траншами, в загальні 21 150 гривень. Зазначені відомості підтверджуються довідками первісного кредитора (а. с. 66-76). 
Відомості, які зазначені у довідках первісного кредитора, об`єктивно підтверджуються випискою з банківського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК», наданою до суду. 
Відповідач, як позичальник, грошових коштів повністю не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість.
В подальшому, після укладення договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з додатками, договору факторингу № 23/0224-01 від 23 лютого 2024 року, договору факторингу від 15 липня 2025 року № 15/07/25-Е, право вимоги за вказаним вище договором кредитної лінії № 256237943 спочатку перейшло до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», а потім і до ТОВ «ФК «ЕЙС», позивача у справі(а. с. 26-37, 39-43, 45-50).
Відповідач обставини щодо укладення зазначених договір факторингу не заперечує, чинність і дійсність цих договорів під сумнів не ставив. Проте зазначає, що не був повідомленим про відступлення права вимоги позивачу, як новому кредитору.
До матеріалів справи долучені розрахунки заборгованості за тілом кредиту і процентами (а. с. 52-55).
Згідно розрахунку заборгованості первісного кредитора, визнаються обставини щодо сплати відповідачем грошових кошті у сумі 7 541,22 гривні – в рахунок тіла кредиту, 108,78 гривень – в рахунок процентів (а. с. 52, зворот-53).
Відповідач заперечує правильність наведених розрахунків, зазначає, що залишок заборгованості за тілом кредиту і процентами складав не більше 10-13 тисяч гривень. Проте, іншого розрахунку заборгованості не надав, як і не надав доказів погашення заборгованості у сумі більшій, ніж визнається позивачем. 
Згідно з наданими позивачем розрахунками, нарахована заборгованість в загальному розмірі 56 591,18 гривень, з них: 13 608,78 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 42 982,40 гривень – заборгованість за процентами. 
Проценти нараховані за період часу з 19 листопада 2021 року до 15 лютого 2022 року. 
Встановивши зазначені обставини, суд вважає, що правовідносини сторін спору урегульовані наступними правовими нормами.
Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.
Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.
При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.
Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.
Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством.
Згідно приписів частини 1 статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.
Згідно приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Згідно приписів частини 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.
Враховуючи наведені правові норми, суд погоджується з доводами позивача, що між первісним кредитором та відповідачем, як позичальником, було укладено договір кредитної лінії № 256237943 від 19 жовтня 2021 року та погоджені істотні умови цього договору.
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Отже, суд погоджується з доводами позивача, що внаслідок укладення договорів факторингу до нього, як нового кредитора, перейшло право вимоги за договором кредитної лінії.
Визначаючи розмір заборгованості і перевіряючи правильність здійсненого розрахунку, суд виходить з наступного.
Так, в пункті 1.7 договору визначений строк кредитування (строк дисконтного періоду) – 30 днів, до 18 листопада 2021 року. Правила пролонгації визначені у пункті 1.8 договору, при цьому, позивачем не надано доказів того, що відбулась пролонгація відповідного строку користування коштами.
В силу приписів пункту 1.9.3 договору, оскільки в межах дисконтного періоду проценти вчасно сплачені позичальником не були, на весь час дисконтного періоду застосуванню підлягає ставка у розмірі 2,1 проценти щоденно.
Суд зазначає, що в межах дисконтного періоду проценти нараховуються за правилами статті 1048 ЦК України, як плата за правомірне користування коштами. Після закінчення дисконтного періоду – як захід відповідальності у відповідності до приписів частини 2 статті 625 ЦК України.
Разом із тим, позивачем не були заявлені вимоги про стягнення процентів поза межами дисконтного періоду, саме як заходу відповідальності, такі вимоги не обґрунтовані приписами частини 2 статті 625 ЦК України, в розрахунок процентів поза межами дисконтного періоду не обґрунтований посиланнями на приписами частини 2 статті 625 ЦК України не наданий.
В судові практиці вже надавалась правова оцінка вимогам ТОВ «ФК ЕЙС» про стягнення заборгованості за процентами позами межами дисконтного періоду за договорами, в який кредитором є ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА». Відповідна правова позиція висловлена вПостанові ВС від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25. Вказаною постановою ВС було залишено без змін постанову суду апеляційної інстанції, який стягнув проценти за користування коштами в межах дисконтного періоду, як строку кредитування.
Суд визнає означену вище правову позицію релевантною і застосовною до цих правовідносин.
Отже, проценти мають бути стягнутими в межах дисконтного періоду, однак за ставкою, передбаченою п. 1.9.3 договору кредитної лінії.
Визначаючи розмір заборгованості, суд приймає, як належний розрахунок заборгованості первісного кредитора, визначений станом на 18 листопада 2021 року (а. с. 52, зворот).
У відповідності до зазначеного розрахунку, загальний розмір заборгованості станом на 18 листопада 2021 року становить 22 120,28 гривень, з них: 13 608,78 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 8 511,50 гривень – заборгованість за процентами.
Суд, перевіривши зазначений розрахунок, вважає його арифметично правильний та заснованим на умовах договору. Відповідач цей розрахунок не спростував, іншого розрахунку, як і доказів погашення заборгованості не надав. 
Тому, розмір заборгованості, що підлягає стягненню за договором кредитної лінії становить 22 120,28 гривень, з них: 13 608,78 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 8 511,50 гривень – заборгованість за процентами.
При цьому, суд критично оцінює доводи відповідача, викладені у відзиві на позов. Суд зазначає, неотримання відповідачем повідомлення про заміну кредитора не звільняють його від обов`язку погасити заборгованість та не припиняють кредитного зобов`язання. Договір підписаний відповідачем, як позичальником, без зауважень, частково виконаний ним, умови договору щодо розміру процентної ставки погоджені сторонами зобов`язання, відповідачем не наведено переконливого обґрунтування, що зазначені умови є несправедливими, договір в частині визначення розміру процентної ставки не оспорений та не визнаний недійсним. Підстав для висновку про нікчемність умов договору не встановлено. Підстав для зменшення заявлених до стягнення сум також не встановлено, так як до стягнення заявлені залишок заборгованості за тілом кредиту та проценти, заходи відповідальності не застосовані.
Далі, позивачем заявлені до стягнення понесені ним витрати на професійну правничу допомогу.
Для підтвердження зазначених витрат були надані –договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-1 від 20 серпня 2025 року з додатковою угодою, акт прийому-передачі наданих послуг від 29 грудня 2025 року (а. с. 56-58, 59).
Вирішуючи питання про відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Так, статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Оцінюючи сукупність наданих позивачем документів, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу є підтвердженими, проте, керуючись приписами статті 141 ЦПК України, суд стягує відповідні витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки позовні вимоги задоволені на 39 %, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 730 гривень.
Далі, у відповідності до приписів статі 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору у 1 038,33 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, -
Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за договором кредитної лінії від 19 жовтня 2021 року № 256237943 у сумі 22 120,28 гривень, з них: 13 608,78 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 8 511,50 гривень – заборгованість за процентами. 
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» 2 730 гривень, як компенсацію витрат зі сплати судового на правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» 1 038,33 гривень, як компенсацію витрат зі сплати судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», код ЄДРПОУ 42986956, місцезнаходження: м. Київ, вул. Юрія Поправки, буд. 6, каб. 13.
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.