ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

09 липня 2026 року	Справа №160/12329/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Царікової О.В., 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26; ЄДРПОУ 21910427) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом від 04.02.2026 року № 11304-1419/Л-01/8-0400/26, в частині відмови у перерахунку пенсії із зарахуванням в подвійному розмірі періоду роботи з 01.01.2004 року до 30.06.2024 року включно.
-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області період роботи в протитуберкульозних закладах охорони здоров`я з 01.01.2004 року по 30.06.2024 року включно зарахувати до стажу роботи в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату мені пенсії, із зарахуванням, згідно довідок комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради» від 26.07.2024 № 1349/24 та від 26.07.2024 № 1350/24 і комунального некомерційного підприємства «Київський фтизіопульмонологічний центр» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01.07.2024 № 19/вк, періоду роботи в протитуберкульозних закладах охорони здоров`я з 01.01.2004 року по 30.06.2024 року включно до стажу роботи в подвійному розмірі, відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 31.07.2024 року (дня призначення пенсії), з урахуванням виплачених сум.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2026 означену позовну заяву залишено без руху. Позивачу надати строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду оригіналу квитанції про сплату судового збору у розмірі 1064,96 грн.
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано документ про сплату судового збору
12.05.2026 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
Однак, відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. Обґрунтувань неможливості подання відзиву у строк, встановлений судом, клопотань про продовження строку на подання відзиву надано не було.
За приписами частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до частини п`ятої та восьмої статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків. 
Позов обґрунтований тим, що позивачу з 31.07.2024 року призначено пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 06.01.2026 позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок та виплату пенсії, із зарахуванням до страхового стажу періоду роботи в протитуберкульозних закладах охорони здоров`я з 01.01.2004 - 30.06.2024 року в подвійному розмірі, як це передбачено статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 04.02.2026 року ГУ ПФУ в Дніпропетровській області своїм листом № 11304- 1419/Л-01/8-0400/26 відмовило у такому перерахунку, оскільки проводити обчислення стажу в подвійному розмірі після 01.01.2004 року немає правових підстав, оскільки це не передбачено ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»
Позивач не погодився із правомірністю дій відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії та звернувся до суду із цим позовом.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
Однак, відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. Обґрунтувань неможливості подання відзиву у строк, встановлений судом, клопотань про продовження строку на подання відзиву надано не було.
За приписами частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до частини п`ятої та восьмої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію з 31.07.2024 за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ “Про пенсійне забезпечення”.
06.01.2026 позивач звернулася через веб-портал Пенсійного фонду України з питання пенсійного забезпечення.
Листом від 04.02.2026 №11304-1419/Л-01/8-0400/26 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило, що статтею 60 Закону №1788-ХІ передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, у психіатричних закладах охорони здоров`я, у психіатричних закладах охорони здоров`я, у кабінетах та лабораторіях закладів охорони здоров`я, що проводять дослідження (вимірювання) з діагностики СНІДу та ВІЛ-інфекції у населення та у спеціалізованих туберкульозних та психіатричних медико-соціальних експертних комісіях зараховується до стажу роботи в у подвійному розмірі. Після набрання чинності Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон № 1058-IV), тобто з 1 січня 2004 року, всі періоди страхового стажу враховуються в одинарному розмірі, у подвійному розмірі обчислюються періоди роботи в зазначених відділеннях тільки для визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах. В наданій довідці підтверджуючий факт роботи від 30.05.2024 № 1005, яка видана Комунальним некомерційним підприємством “Міська клінічна лікарня № 4” Дніпровської міської ради зазначено, що позивач працювала з 26.11.1990 по 01.03.1993 у відділенні реанімації та інтенсивної терапії, але через відсутність особової картки П-2 відсутня інформація про час знаходження у відпустках, а саме: без збереження заробітної плати, учбових, по догляду за дитиною до 3-х та 6-ти років відсутні підстави зарахувати зазначений період роботи у подвійному розмірі. Враховуючи вищевикладене, період роботи позивача в КЗ “Криворізький протитуберкульозний диспансер № 2” з 23.05.2000 по 31.12.2003 зараховано в подвійному розмірі, а періоди роботи з 01.01.2004 зараховано до загального страхового стажу в одинарному розмірі.
Позивач не погодився із означеним рішенням відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії та звернувся до суду із цим позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Відповідно до ч.4 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» №2586-III протитуберкульозні заклади - лікувально-профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз. Перелік протитуберкульозних закладів затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
Протиепідемічний режим - спеціальні протиепідемічні заходи (правила поведінки особи, хворої на заразну форму туберкульозу), встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, спрямовані на захист населення, у тому числі медичних та інших працівників, від зараження збудником туберкульозу.
Туберкульоз - соціально небезпечна інфекційна хвороба, що викликається мікобактеріями туберкульозу.
Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» передбачено, що медична допомога хворим на туберкульоз надається амбулаторно або в умовах стаціонару протитуберкульозного закладу відповідно до галузевих стандартів надання медичної допомоги та стандарту інфекційного контролю за захворюванням на туберкульоз.
Відповідно до «Переліку протитуберкульозних закладів», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України №514 від 16.07.2009 року до таких закладів відносяться лікарні - протитуберкульозні диспансери, та структурні підрозділи лікарняних, амбулаторно-поліклінічних та санаторно-курортних лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я: туберкульозне (протитуберкульозне, фтизіатричне) відділення, туберкульозний (протитуберкульозний, фтизіатричний, у т.ч. дитячий) кабінет.
Отже, робота медичного персоналу у кабінетах, диспансерах та відділеннях лікування туберкульозу повинна зараховуватися до страхового стажу у подвійному розмірі, враховуючи специфіку роботи.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 689/872/17 та від 20 квітня 2022 року у справі № 214/3705/17, постанові від 27.04.2023 року по справі № 160/14078/22.
Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Вказана вище норма Закону України «Про пенсійне забезпечення» кореспондується із положеннями «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 в редакції чинній на час призначення позивачу пенсії, відповідного до яких основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Надання додаткових довідок необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки, як такої, або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 7 березня 2018 року у справі №233/2084/17, від 31 березня 2020 року у справі №678/65/17.
Як вбачається з матеріалів справи, з 31.07.2024 року позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
До страхового стажу в подвійному розмірі зараховані періоди роботи з 23.05.2000 по 31.12.2003, а періоди роботи з 01.01.2004 зараховано до загального страхового стажу в одинарному розмірі.
До страхового стажу в подвійному розмірі не враховано періоди роботи: в протитуберкульозних закладах охорони здоров`я з 01.01.2004 року по 30.06.2024 року.
Щодо спірних періодів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 26.11.1987 містяться наступні записи:
- 23.05.2000 прийнята в Тубдиспансер №4 на посаду лікаря-фтизіатра легенового відділу №1 за переведенням на підставі наказу №50-к від 22.05.2000 (запис №9);
- 16.11.2005 призначена в Обласний комунальний заклад Протитуберкульозний диспансер №4 м. Кривого Рогу завідуючою легеневим відділенням №2 на підставі наказу №379 від 16.11.2005 (запис №12);
- 01.03.2011 прийнята в Обласний комунальний заклад Криворізький протитуберкульозний диспансер №2 за переводом на постійну посаду завідувачем відділенням легенового туберкульозу для дорослих №7 на підставі наказу №11-к від 01.03.2011 (запис №14);
- 31.03.2011 звільнена з займаної посади за власним бажанням на підставі наказу №18-к від 29.03.2011 (запис №15);
- 01.04.2011 прийнята в ОКЗ Павлоградський протитуберкульозний диспансер на посаду завідувача відділення легеневого туберкульозу для дорослих №2 тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною на підставі наказу №64-к від 01.04.2011 (запис №16);
- 10.10.2013 звільнена з займаної посади за згодою сторін згідно ст. 36 п.1 КЗпП України на підставі наказу №155 від 04.10.2013 (запис №18);
- 01.01.2013 прийнята в Територіальне медичне об`єднання Фтизіатрія у місті Києві на посаду заступника директора з організації надання медичної допомоги на підставі наказу №168-к від 01.11.2013 (запис №19);
- 28.06.2024 звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №113-к від 24.06.2024 (запис №23).
Записи у трудовій книжці позивача виконані чітко, зрозуміло, та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені.
Відповідач не надав жодних зауважень щодо заповнення трудової книжки позивача.
Отже, стаж роботи позивача у вказані періоди на посадах лікаря-фтизіатра егенового відділу №1 в Тубдиспансері №4, завідуючою легеневим відділенням №2 в Обласному комунальному закладі Протитуберкульозний диспансер №4 м. Кривого Рогу, завідувача відділенням легенового туберкульозу для дорослих №7 в Обласному комунальному закладі Криворізький протитуберкульозний диспансер №2, завідувачем відділенням легеневого туберкульозу для дорослих №2 в ОКЗ Павлоградський протитуберкульозний диспансер, заступником директора з організації надання медичної допомоги в Територіальному медичному об`єднанні Фтизіатрія у місті Києві, підтверджується записами у трудовій книжці позивача, що дає право позивачу на зарахування стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Стосовно доводів пенсійного органу про те, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» стосується наявного стажу роботи до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом №1058-IV, суд зазначає наступне.
Так, за змістом п.2 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з п. 3 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.
Прикінцевими положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками №1 і №2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Приписами ч. 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Вимогами п. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» установлено, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.
Як зазначалося вище, відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Суд зазначає, що редакція ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час.
При цьому ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію. Водночас, нормами ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугою років.
Таким чином, суд дійшов висновку, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не пов`язано із набранням чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01 січня 2004 року.
Відповідно до ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №310/385/17(2-а/310/47/17), від 23 січня 2019 року у справі №485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі №689/872/17, від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17.
Також, у постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV та Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788 вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788 був прийнятий раніше за Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення», то він мав би виключити із Закону України «Про пенсійне забезпечення» усі інші положення, чого зроблено не було.
За таких підстав, доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивача в подвійному розмірі періоди з 01.01.2004 суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.
Суд зауважує, що у своїх позовних вимогах позивач просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату пенсії, із зарахуванням, періоду роботи в протитуберкульозних закладах охорони здоров`я з 01.01.2004 року по 30.06.2024 року включно до стажу роботи в подвійному розмірі.
Однак, як вбачається із записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 26.11.1987, позивач працювала на посадах, які передбачають зарахування стажу роботи в подвійному розмірі, у періоди з 01.01.2004 по 31.03.2011, з 01.04.2011 по 10.10.2013, з 01.11.2013 по 28.06.2024.
Враховуючи вищевикладені обставини, суду дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом від 04.02.2026 року № 11304-1419/Л-01/8-0400/26, в частині відмови у перерахунку пенсії із зарахуванням в подвійному розмірі періоду роботи з 01.01.2004 до 30.06.2024 включно та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до стажу роботи в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи в протитуберкульозних закладах охорони здоров`я з 01.01.2004 по 31.03.2011, з 01.04.2011 по 10.10.2013, з 01.11.2013 по 28.06.2024.
Щодо дати, з якої повинен бути проведений перерахунок пенсії, суд зазначає таке.
Позивач вказує, що перерахунок має бути здійснений з 31.07.2024, з чим суд не погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, зумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків зумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року №340/1019/19).
Суд наголошує на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
Відтак, звернувшись до суду з цим позовом 08 травня 2026 року, позивач заявив позовні вимоги з 31 липня 2024 року, у зв`язку із чим, з урахуванням визначеного вище висновку, вони можуть бути захищені судом з 08 грудня 2025 року - тобто, в межах шестимісячного строку, встановленого положеннями частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, а не з 31 липня 2024 року.
У вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.10.2025 у справі №420/19263/24.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають стягненню на користь позивача документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 532,48 грн. пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 139, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26; ЄДРПОУ 21910427) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом від 04.02.2026 року №11304-1419/Л-01/8-0400/26, в частині відмови у перерахунку пенсії із зарахуванням в подвійному розмірі періодів роботи з 01.01.2004 по 31.03.2011, з 01.04.2011 по 10.10.2013, з 01.11.2013 по 28.06.2024.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області періоди роботи в протитуберкульозних закладах охорони здоров`я з 01.01.2004 по 31.03.2011, з 01.04.2011 по 10.10.2013, з 01.11.2013 по 28.06.2024 включно зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , із зарахуванням, згідно довідок комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради» від 26.07.2024 № 1349/24 та від 26.07.2024 № 1350/24 і Комунального некомерційного підприємства «Київський фтизіопульмонологічний центр» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01.07.2024 № 19/вк, періодів роботи в протитуберкульозних закладах охорони здоров`я з 01.01.2004 по 31.03.2011, з 01.04.2011 по 10.10.2013, з 01.11.2013 по 28.06.2024 до стажу роботи в подвійному розмірі, відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 08.12.2025, з урахуванням виплачених сум.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26; ЄДРПОУ 21910427) витрати з оплати судового збору в розмірі 532,48 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складений 09.07.2026.

Суддя О.В. Царікова