ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ОКРЕМА ДУМКА
судді Шаповала Дмитра
до Постанови Західного апеляційного господарського суду
від 30.06.2026 у справі № 914/1901/16(914/763/25) 

30 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/1901/16(914/763/25)	

Не погоджуючись із мотивами та результатом ухвалення Постанови Західного апеляційного господарського суду за наслідками розгляду апеляційної скарги ТОВ «Едельвейс-фарм» на Рішення Господарського суду Львівської області від 11.12.2025 у справі № 914/1901/16(914/763/25), якою апеляційну скаргу залишено без задоволення, а зазначене рішення – без змін, у порядку ч. 3 ст.34 Господарського процесуального кодексу України письмово викладаю окрему думку, яка полягає у такому.
1. ВСТУП
Переглядаючи справу за апеляційною скаргою ТОВ «Едельвейс-фарм» суд апеляційної інстанції мав вирішити, чи є ТОВ «Лаксар» добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, яке первісно вибуло з володіння банкрута на аукціоні в межах справи про банкрутство, результати якого згодом були визнані недійсними, а отже – чи підлягає це майно витребуванню на користь позивача в порядку статей 387, 388 Цивільного кодексу України, і чи підлягають, відповідно, задоволенню похідні позовні вимоги про визнання недійсними договору іпотеки та пов`язаних із ним правочинів.
Ухвалюючи постанову, колегія суддів виходила, зокрема, з того, що:
1) кінцевий набувач спірного майна – Товариство з обмеженою відповідальністю «Лаксар» придбало його в лютому 2018 року за відплатними нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу не безпосередньо від банкрута чи пов`язаних з ним осіб, а від проміжного власника – Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Карго Україна», щодо якого в матеріалах справи відсутні докази пов`язаності чи заінтересованості стосовно ТОВ «Едельвейс-фарм» або його ліквідатора;
2) на момент придбання майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про права інших осіб чи обтяження, а доказів того, що ТОВ «Лаксар» знало або могло знати про такі права чи обтяження, позивачем не надано;
3) хоча ТОВ «Лаксар» і визнається заінтересованою особою стосовно ТОВ «Едельвейс-фарм» (через директора ОСОБА_1 – колишнього головного бухгалтера банкрута), сама по собі ця обставина не спростовує добросовісності набуття майна, оскільки майно перейшло до відповідача-1 не безпосередньо від боржника чи пов`язаної з ним особи;
4) зважаючи на викладене, ТОВ «Лаксар» визнано добросовісним набувачем у розумінні статей 330, 388 Цивільного кодексу України;
5) з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у Постанові від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, а також на «темпоральний критерій», сформульований у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29.05.2024 у справі № 910/5808/20, колегія дійшла висновку, що витребування майна в добросовісного набувача, який тривалий час (понад 7 років) відкрито володів майном, покладе на нього індивідуальний і надмірний тягар та суперечитиме статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
6) у зв`язку з відмовою в задоволенні основної вимоги відмовлено й у задоволенні похідних вимог про визнання недійсними договору іпотеки та договору відступлення прав за ним, визнання відсутнім права іпотеки, скасування державної реєстрації права іпотеки й обтяження.
Як результат, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції, що доводи скаржника про те, що недобросовісність набуття спірного майна підтверджується ланцюгом правочинів між заінтересованими та пов`язаними з банкрутом особами, не знайшли свого підтвердження. З цим висновком не погоджуюся: вважаю, що за результатами розгляду справи зазначений довід скаржника, навпаки, знайшов своє підтвердження.
2. ПІДСТАВИ НЕЗГОДИ
2.1. Щодо незалучення ТОВ «Інтер Карго Україна» як третьої особи та його пов`язаності з боржником та добросовісності як набувача спірного майна
Насамперед зазначу, що, на мою думку, суди першої та апеляційної інстанцій мали розглянути питання про залучення ТОВ «Інтер Карго Україна» до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Питання про пов`язаність і добросовісність цього товариства як проміжного набувача спірного майна прямо порушувалося позивачем і фактично досліджувалося судами (хоча й не в повному обсязі) як складова частина обставин справи; висновки судів щодо цих обставин потенційно можуть вплинути на права та інтереси цієї особи. Це, на мою думку, було достатньою підставою для вирішення питання про її залучення до участі у справі за ініціативою суду – тим більше, що аналогічне питання щодо іншого проміжного набувача цього ж майна, ОСОБА_2 , суд вирішив на користь залучення, залучивши його третьою особою на стороні відповідачів.
Попри незалучення ТОВ «Інтер Карго Україна» до участі у справі, наявні в матеріалах справи докази та встановлені судами обставини, на мою думку, можуть свідчити про пов`язаність цієї особи стосовно боржника. Зокрема, йдеться про такі обставини:
- ОСОБА_2 – переможець аукціону, за результатами якого набув право власності на спірне майно, – 31.01.2018, тобто менш ніж за півтора місяця після аукціону, вніс це майно до статутного капіталу ТОВ «Інтер Карго Україна» й набув статусу учасника та бенефіціара цього товариства. 
- інтереси ТОВ «Інтер Карго Україна» під час реєстрації права власності на спірне майно представляв за довіреністю від 23.01.2018 ОСОБА_3 – колишній керівник боржника (до 28.07.2016), тобто особа, яка охоплюється прямо названою в законі категорією «керівник боржника» (стаття 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 № 2343-XII, чинного на момент спірних правовідносин) і, відповідно, є заінтересованою особою стосовно боржника;
- ця ж особа – ОСОБА_3 – раніше, за довіреністю від 15.12.2017, представляла інтереси ОСОБА_2 під час реєстрації права власності на це саме майно, набуте останнім з торгів;
- саме ОСОБА_3 , діючи від імені ТОВ «Інтер Карго Україна» як продавця, уклав договори купівлі-продажу спірного майна з ТОВ «Лаксар» 09.02.2018, покупця за якими представляла інша заінтересована особа – ОСОБА_1 , заінтересованість якої стосовно боржника (як колишнього головного бухгалтера) визнана судами.
Наведена сукупність обставин, на мою думку, є достатньою для висновку про наявність обґрунтованих підстав для дослідження питання про пов`язаність ТОВ «Інтер Карго Україна» стосовно боржника за категорією «інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими» (ст.1 Закону № 2343-XII), а тому висновок судів про недоведеність такої пов`язаності, зроблений на підставі оцінки лише одного вужчого доводу (видачі довіреності, взятої ізольовано від інших обставин), вважаю передчасним.
Крім того, відповідно до підходу Великої Палати Верховного Суду, згідно з яким добросовісність (недобросовісність) набувача повинна досліджуватися послідовно щодо кожного набувача в ланцюгу набувачів (див. Постанову від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21, пункти 10.79– 10.81), суди мали дослідити не лише питання пов`язаності, а й питання добросовісності ТОВ «Інтер Карго Україна», чого зроблено не було.
Це питання також мало бути предметом дослідження з огляду на те, що інформація про оспорення результатів аукціону містилася в ЄДРСР ще з грудня 2017 року – тобто до того, як 31.01.2018 ОСОБА_2 вніс спірне майно до статутного капіталу ТОВ «Інтер Карго Україна», і тим більше до укладення останнім договорів купівлі-продажу з ТОВ «Лаксар» 09.02.2018. 
При цьому вважаю, що сам факт продажу спірного майна на аукціоні, проведеному в процедурі банкрутства уповноваженими на це суб`єктами та спеціально призначеному, як зазначає й сама колегія суддів, для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, не знімає з наступного набувача цього майна необхідності проявити обачність при його придбанні. Сама по собі форма відчуження майна через аукціон не створює презумпції добросовісності дій усіх подальших учасників обороту цього майна і не виключає необхідності перевірки не лише Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а й Єдиного державного реєстру судових рішень. Призначення відповідної процедури забезпечувати законність продажу хоч й покликане унеможливити шахрайські чи зловживальні дії, однак те, що в цій справі результати аукціону в подальшому були визнані недійсними у судовому порядку, свідчить, що така мета в конкретному випадку досягнута не була, а тому саме по собі посилання на те, що спірне майно первісно було продане на аукціоні в процедурі банкрутства, не могло усувати сумніви щодо добросовісності попередніх і подальших набувачів цього майна.
З огляду на викладене вважаю, що незалучення ТОВ «Інтер Карго Україна» до участі у справі і, як наслідок, недослідження судами питання про його добросовісність окремо від питання пов`язаності унеможливлює обґрунтованість висновку про добросовісність ТОВ «Лаксар».
2.2. Щодо добросовісності ТОВ «Лаксар» як кінцевого набувача спірного майна
За п.6 ч. 1 ст. 3 ЦК України добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства. За усталеною практикою Верховного Суду обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно, а добросовісність є певним стандартом поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Оскільки спір про віндикацію є титульним для обох сторін, саме на набувача покладається обов`язок довести свою добросовісність (див. Постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22.05.2024 у справі № 924/408/21(924/287/23), пункт 130). У цій справі ТОВ «Лаксар» такого обов`язку не виконало, а тягар спростування презумпції добросовісності фактично було покладено на позивача, обмежившись перевіркою відсутності записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Висновок колегії суддів про добросовісність ТОВ «Лаксар» ґрунтується, по суті, на двох самостійних підставах: 1) ТОВ «Лаксар» набуло майно не від пов`язаної особи, а від ТОВ «Інтер Карго Україна», заінтересованість якого стосовно боржника не доведена; 2) ТОВ «Лаксар» вчинило достатні дії для перевірки об`єкта, оскільки на момент придбання в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про права інших осіб чи обтяження. З обома цими підставами не погоджуюся.
Щодо першої підстави. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, заборону його відчуження, а також якщо наявна інформація в ЄДРСР про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь; такі відомості повинні спонукати набувача до більшої обачливості (див. mutatis mutandis Постанову Великої Палата Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц). Зі змісту апеляційної скарги та долучених до неї матеріалів вбачається, що станом на 09.02.2018 (дату укладення ТОВ «Лаксар» договорів купівлі-продажу спірного майна) в ЄДРСР уже містилися низка судових актів у справі № 914/1901/16, з яких можна було встановити, що спірне майно перебувало в іпотеці ПАТ «Банк «Київська Русь», а результати аукціону з його продажу оспорювалися цим банком. Зокрема Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.12.2017 прийнято до розгляду відповідну заяву банку. Ця обставина у постанові окремій оцінці не піддавалася.
Крім того, як зазначено в підпункті 2.1 цієї окремої думки, незалучення ТОВ «Інтер Карго Україна» до участі у справі і, як наслідок, недослідження судами питання про його добросовісність окремо від питання пов`язаності унеможливлює обґрунтованість посилання на те, що ТОВ «Лаксар» придбало майно «у непов`язаної особи»: цей висновок ґрунтується на передумові, яка сама лишилася неналежно дослідженою.
Навіть виходячи з передумови, на якій ґрунтується постанова, – а саме з висновку про недоведеність пов`язаності ТОВ «Інтер Карго Україна» стосовно боржника, – сама по собі встановлена й визнана колегією суддів пов`язаність кінцевого набувача, ТОВ «Лаксар», стосовно боржника, на мою думку, була достатньою підставою вважати спростованою презумпцію його добросовісності. Не стверджуючи, що пов`язаність особи автоматично тягне за собою висновок про її недобросовісність, – ці категорії є самостійними, – однак вважати достатньою підставою для збереження права власності за пов`язаною з боржником кінцевою особою сам факт наявності в ланцюгу правочинів хоча б однієї проміжної, формально непов`язаної ланки означає відкрити спосіб практичного обходу інституту віндикації: кінцевий набувач, пов`язаний з боржником, зберігає майно, яке вибуло з володіння власника з порушенням закону, за умови проміжного переходу права власності до нібито непов`язаної особи, а далі від неї до пов`язаного кінцевого набувача. Це підважує саме призначення норм статей 387, 388 ЦК України.
Тому вважаю, що встановлена пов`язаність ТОВ «Лаксар» стосовно боржника, незалежно від висновку щодо ТОВ «Інтер Карго Україна», сама по собі покладала на суд обов`язок застосувати до цього набувача підвищений стандарт перевірки добросовісності.
Щодо другої підстави висновку колегії суддів: про те, що ТОВ «Лаксар» вчинило достатні дії для перевірки об`єкта, обмежившись Державним реєстром речових прав на нерухоме майно. У цьому контексті звертаю увагу, що сама колегія суддів послалася на п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та роз`яснення Великої Палати Верховного Суду (Постанова від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, пункт 37, та від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, пункт 6.45) про те, що державна реєстрація є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою вже набутого речового права, а не підставою його виникнення. Вважаю, що ця ж теза працює на користь протилежного висновку: якщо запис у реєстрі речових прав сам по собі не породжує права власності, а лише його засвідчує, то встановлена судами відсутність записів про арешт чи обтяження в цьому реєстрі не може вважатися достатньою для висновку про добросовісність набувача. Визначальне значення має підстава виникнення права у відчужувача, а не факт його державної реєстрації; такою підставою в цій справі був Договір купівлі-продажу від 15.12.2017, згодом визнаний недійсним, інформація про оспорення якого була доступна в ЄДРСР станом на дату укладення ТОВ «Лаксар» договорів купівлі-продажу. 
Крім того, як зазначено в підпункті 2.1, сам по собі факт первісного продажу спірного майна на аукціоні, проведеному в процедурі банкрутства й спеціально призначеному для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, не знімає з наступного набувача необхідності проявити обачність при придбанні такого майна.
Водночас сама постанова, як і рішення суду першої інстанції, констатують, що ТОВ «Лаксар» є заінтересованою особою стосовно ТОВ «Едельвейс-фарм» (через директора ОСОБА_1 ). Отже, поєднання 1) власної заінтересованості ТОВ «Лаксар» щодо боржника-банкрута, 2) недослідженості судами добросовісності проміжного набувача – ТОВ «Інтер Карго Україна», через яке відбулося відчуження майна на користь ТОВ «Лаксар», та 3) об`єктивної можливості дізнатися з відкритого державного реєстру судових рішень про наявність спору щодо законності підстав вибуття спірного майна, є, на мою думку, достатнім для спростування презумпції добросовісності ТОВ «Лаксар» у порядку ч. 5 ст. 12 ЦК України. 
Таким чином, всупереч висновку суду першої інстанції, з яким погодилася колегія суддів, довід скаржника про те, що недобросовісність набуття спірного майна підтверджується ланцюгом правочинів між заінтересованими та пов`язаними з боржником особами, вважаю таким, що знайшов своє підтвердження: пов`язаною з боржником є ТОВ «Лаксар» (що визнано й самою колегією), а обставини, наведені в підпункті 2.1, давали підстави для дослідження пов`язаності й добросовісності і проміжної ланки цього ланцюга – ТОВ «Інтер Карго Україна», чого зроблено не було.
З огляду на викладене вважаю передчасним і недостатньо обґрунтованим висновок про те, що ТОВ «Лаксар» є добросовісним набувачем спірного майна в розумінні статей 330, 388 ЦК України, а відтак і про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про його витребування.
2.3. Щодо (не)можливості вибуття майна поза волею власника у процедурі банкрутства
Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у Постанові від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 та застосований колегією суддів, про неможливість позбавлення добросовісного набувача майна, придбаного у процедурі банкрутства, за критерієм вибуття цього майна з володіння за волею чи поза волею боржника, безпосередньо пов`язаний з тим, що воля боржника у процедурі банкрутства формується спеціальним суб`єктом – арбітражним керуючим, який відповідно до статті 107 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (наразі – відповідні положення Кодексу України з процедур банкрутства) несе цивільно-правову, адміністративну, дисциплінарну та кримінальну відповідальність за свої дії.
Одначе у цій справі функції ліквідатора на момент проведення спірного аукціону здійснював не арбітражний керуючий, а голова ліквідаційної комісії, який одночасно є єдиним засновником банкрута – ОСОБА_4 , тобто особа, яка не підпадає під наведений спеціальний режим відповідальності арбітражного керуючого. За таких обставин вважаю, що правовідносини у справі № 908/976/19 не є подібними до тих, що складилися у цій справі, а тому застосування зазначеного правового висновку без урахування цієї відмінності є передчасним.
Крім того, наведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду стосується саме добросовісного набувача. З підстав, викладених вище, вважаю, що ТОВ «Лаксар» статусу добросовісного набувача не набуло, а тому підстав для його застосування у цій справі немає.
2.4. Щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції
Щодо «темпорального критерію», сформульованого в Постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29.05.2024 у справі № 910/5808/20, зазначу, що за своїм змістом цей критерій захищає особу, яка добросовісно набула майно та тривалий час ним володіла. Сама по собі тривалість володіння, без добросовісності його набуття, не породжує легітимних очікувань, які підлягають захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Критерії сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, наведені й самою колегією суддів з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 та «Кривенький проти України» від 16.02.2017, передбачають, що справедливий баланс не буде дотриманий, якщо саме добросовісний набувач внаслідок втручання в його право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар. Особа, яка набула майно, будучи заінтересованою щодо боржника-банкрута та маючи цілковиту можливість дізнатися про наявний спір стосовно законності підстав його вибуття, свідомо прийняла на себе відповідний ризик, а тому покладений на неї внаслідок задоволення віндикаційного позову тягар індивідуальним і надмірним, у розумінні наведеної практики, вважати не можна.
При цьому особа, яка внаслідок задоволення віндикаційного позову втрачає майно, придбане за оплатним договором, не залишається без засобів правового захисту, оскільки не позбавлена права пред`явити вимогу до свого контрагента про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Цей механізм, однак, не є підставою для збереження права власності за недобросовісним набувачем.
2.5. Щодо похідних позовних вимог
За принципом ex nihilo nihil fit («з нічого ніщо не виникає»), якщо ОСОБА_2 , чиє право власності ґрунтувалося на Договорі купівлі-продажу від 15.12.2017, визнаному недійсним, права власності на спірне майно не набув, то він не міг передати іншим особам право, якого сам не мав. Відповідно, жоден із наступних набувачів – ані Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Карго Україна», ані ТОВ «Лаксар» – не набув права власності на спірне майно.
З огляду на це вважаю, що це майно підлягало витребуванню на користь позивача. За таких обставин ТОВ «Лаксар» станом на 11.06.2020 не мало права передавати спірне майно в іпотеку ТОВ «Органік Компані» (ч.1 ст.5 ЗУ «Про іпотеку»), а тому позовні вимоги про визнання недійсними договору іпотеки та договору відступлення прав за ним, визнання відсутнім права іпотеки, а також скасування державної реєстрації права іпотеки й обтяження як похідні від основної вимоги також підлягали задоволенню.
3. ВИСНОВОК
Вважаю, що апеляційна скарга ТОВ «Едельвейс-фарм» підлягала задоволенню, а рішення Господарського суду Львівської області від 11.12.2025 у справі № 914/1901/16(914/763/25) – скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, включно з питанням розподілу судових витрат за подання позовної та апеляційної скарг.

Окрему думку складено та підписано 10.07.2026.

Суддя Дмитро ШАПОВАЛ