| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3228/26 суддя першої інстанції: Бородавкіна С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Воловика С.В., суддів Кравченка Є.Д., Осіпової О.О., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу Чернігівської обласної державної адміністрації на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.05.2026 у справі № 620/3228/26 за позовом Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції України до Чернігівської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
Заступник Генерального прокурора (далі - прокурор, позивач), звернувся в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції України (далі - Держекоінспекція) з позовною заявою до Чернігівської обласної державної адміністрації (далі - відповідач, апелянт, ОДА), третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, у якій просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не вирішення питання про надання зарезервованій Указом Президента України «Про резервування для наступного заповідання цінних природних територій» № 79/94 від 10.03.1994 (далі - Указ № 79/94) території «Крехаївські луки» площею 200 га, розташованої у Козелецькому районі Чернігівської області, статусу природно-заповідного фонду;
- зобов`язати відповідача вчинити дії щодо надання території «Крехаївські луки» площею 200 га, розташованої у Козелецькому районі Чернігівської області, статусу природно-заповідного фонду шляхом підготовки та подання клопотання про створення чи оголошення території та об`єкта природно-заповідного фонду до Міністерства як центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.05.2026 позов задоволено у повному обсязі з тих підстав, що охорона довкілля та збереження цінних природних територій становить першочерговий обов`язок держави, а Чернігівська ОДА в силу приписів статті 20-4 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та статті 11 Закону України «Про екологічну мережу» наділена усіма правами, функціями та повноваженнями щодо захисту інтересів держави у відповідній сфері, у зв`язку з чим зобов`язана забезпечити підготовку та подання клопотання про надання території «Крехаївські луки» статусу природно-заповідного фонду. 
Суд першої інстанції також дійшов висновку, що відповідач, повідомивши прокурора листом № 48336-26 від 03.03.2026 про вжиття заходів щодо отримання картографічних матеріалів, фактично визнав природну цінність зазначеної території, а невирішення питання про надання їй заповідного статусу у межах встановленого статтею 55 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» п`ятирічного строку резервування створює загрозу втрати цією територією свого правового режиму.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Чернігівська обласна державна адміністрація звернулася з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОДА зазначає, що суд першої інстанції не перевірив та не встановив наявність передбачених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Держекоінспекції, оскільки остання не підтвердила факт порушення відповідачем природоохоронного законодавства. 
Крім того, апелянт вказує на обрання прокурором неналежного способу захисту, адже чинне законодавство не передбачає такої категорії, як «надання зарезервованій території статусу природно-заповідного фонду». 
На переконання апелянта, суд першої інстанції помилково ототожнив дискреційне право обласної державної адміністрації на підготовку і подання клопотань, передбачене статтею 51 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» у редакції, чинній з 2018 року, з юридичним обов`язком, тоді як ні Закон України «Про природно-заповідний фонд України» в редакції, чинній на момент видання Указу № 79/94, ні сам Указ № 79/94, яким вказівку щодо підготовки проєктів надано Міністерству охорони навколишнього природного середовища України, не покладали на обласні державні адміністрації обов`язку ініціювати створення об`єктів природно-заповідного фонду в межах зарезервованих територій, тим більше після спливу визначеного Переліком, затвердженим Указом № 79/94, орієнтовного строку заповідання (1994-1996 роки). 
Апелянт також заперечує висновок суду першої інстанції про визнання ним природної цінності території «Крехаївські луки», зазначаючи, що вжиття заходів для отримання картографічних матеріалів не є визнанням цінності території, цінність якої, за відсутності затверджених меж, не підтверджена жодним доказом, у тому числі листом Інституту зоології ім. І.І. Шмальгаузена НАН України № 114/22 від 13.01.2026.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2026 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу із Чернігівського окружного адміністративного суду.
Не погоджуючись з апеляційною скаргою, у відзиві прокурор зазначив, що підстави для представництва інтересів держави підтверджені з дотриманням послідовності дій, визначеної постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, оскільки Держекоінспекція листом № 5423/2.5/17-25 від 04.12.2025 не спростувала стверджуване порушення та не повідомила про намір самостійно звернутися до суду, що є достатнім підтвердженням її бездіяльності. 
Крім того прокурор зауважив, що позовна вимога сформульована саме як зобов`язання вчинити дії шляхом підготовки та подання клопотання, що повністю узгоджується зі статтею 51 Закону України «Про природно-заповідний фонд України». 
Також позивач звернув увагу на те, що Указ № 79/94 є чинним, не скасованим і не втратив свою дію, встановлений ним орієнтовний строк не є строком дії акта, а обов`язок Чернігівської ОДА зумовлений сукупністю приписів статті 119 Конституції України, статей 2, 13, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 51 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та безпосередньо Указу № 79/94, а тому формулювання «можуть здійснювати» не означає необмеженої дискреції утримуватися від дій.
Ухвалою апеляційного суду від 10.08.2026 апеляційну скаргу Чернігівської обласної державної адміністрації призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів встановила наступне.
Указом Президента України від 10.03.1994 № 79/94 «Про резервування для наступного заповідання цінних природних територій», виданим на підставі статті 55 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», затверджено Перелік цінних природних територій, що резервуються для першочергової організації у 1994-1996 роках нових та розширення існуючих природних заповідників, національних природних парків, заказників і пам`яток природи загальнодержавного значення (далі - Перелік). 
Пунктом 2 Переліку для заповідання зарезервовано «Крехаївські луки» площею 200 га - ділянку заплавних луків річки Десна з типовою луковою рослинністю, з орієнтовним терміном заповідання - 1995 рік. 
Пунктом 4 Указу № 79/94 постановлено Міністерству охорони навколишнього природного середовища України разом з обласними державними адміністраціями за участю Академії наук України забезпечити розробку проєктів та підготовку інших матеріалів для організації в межах зарезервованих територій природних заповідників, національних природних парків, інших заповідних об`єктів.
Офісом Генерального прокурора 19.11.2025 Міністерству економіки, довкілля та сільського господарства України направлено лист № 12/5-109753вих-25 щодо надання інформації про стан виконання Указу № 79/94 в частині території «Крехаївські луки». 
У відповідь на цей лист Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України повідомило про відсутність клопотань та матеріалів, підготовлених відповідно до статей 51- 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», щодо цієї території. 
Держекоінспекція у відповідь на лист прокурора № 12/5-109752вих-25 від 19.11.2025 зазначила про відсутність наміру самостійно звертатися до суду з відповідним позовом та не вказала при цьому про наявність чи відсутність порушень з боку відповідача. 
За результатами розгляду листа Офісу Генерального прокурора № 12/5-13915вих-26 від 13.02.2026, Чернігівська ОДА повідомила про відсутність документів, які стали підставою для видання Указу № 79/94, та про вжиття заходів щодо отримання необхідних відомостей і картографічних матеріалів для подання клопотання, а також про повторне звернення до Міністерства листом від 12.02.2026 № 01-01-22/1923-вих. 
Крім того, у матеріалах справи містяться листи відповідача № 01-01-32/13578-вих від 11.12.2025, № 01-01-22/208-вих від 07.01.2026 та № 01-01-32/2669-вих від 27.02.2026, якими він неодноразово повідомляв Офіс Генерального прокурора про відсутність картографічних матеріалів, необхідних для підготовки клопотання, та про вжиття заходів для їх отримання.
У пункті 4 листа Інституту зоології ім. І.І. Шмальгаузена НАН України від 13.01.2026 № 114/22 зазначено про відсутність достовірної інформації про сучасний стан, межі та склад природних компонентів території «Крехаївські луки» у зв`язку з відсутністю затверджених меж і відповідних матеріалів, а також про те, що збереження нею природної цінності можна лише припускати, оскільки підтвердження цього потребує спеціальних польових досліджень, які не проводилися. 
У цьому ж листі зазначено про неможливість надання картографічних матеріалів або визначення точного місця розташування зазначеної території через відсутність відомостей про її межі.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права й дотримання норм процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
На виконання частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а також розсудливо та своєчасно. 
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або у разі відсутності такого органу. 
Аналогічні приписи закріплено у частині четвертій статті 53 КАС України, згідно з якою прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, зобов`язаний обґрунтувати, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, підстави для звернення прокурора та зазначити орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» з метою недопущення знищення або руйнування цінних для заповідання природних територій до прийняття рішень про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться їх резервування, яке триває до прийняття такого рішення. 
Статтею 51 цього ж Закону визначено, що підготовка і подання клопотань про створення чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду можуть здійснюватися, зокрема, обласними державними адміністраціями - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також органами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, науковими установами, природоохоронними громадськими об`єднаннями або іншими заінтересованими підприємствами, установами, організаціями та громадянами. Повноваження обласних державних адміністрацій щодо підготовки і подання таких клопотань надано їм зі змінами до частини першої цієї статті, внесеними Законом України від 22.03.2018 № 2362-VIII. 
Клопотання попередньо розглядаються центральним органом виконавчої влади у сфері охорони навколишнього природного середовища (стаття 52 Закону), а рішення про створення чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймається Президентом України (стаття 53 Закону). 
Відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази, які є обов`язковими до виконання на території України.
Колегія суддів зазначає, що стаття 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» у частині, на яку послався суд першої інстанції, наділяє обласну державну адміністрацію лише правом вносити пропозиції відповідним органам місцевого самоврядування щодо організації територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення, тоді як територія «Крехаївські луки» відповідно до Переліку, затвердженого Указом № 79/94, віднесена до територій загальнодержавного значення, а тому правова оцінка повинна ґрунтуватися не на цій нормі, а на іншій, безпосередньо застосовній правовій підставі.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави колегія суддів враховує сталу практику Великої Палати Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, за якою бездіяльність компетентного органу означає, що цей орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їх захисту, але не звернувся до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до компетентного органу до пред`явлення позову в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення, зокрема шляхом призначення перевірки, вчинення дій для виправлення ситуації або подання аргументованого повідомлення про відсутність порушення. 
При цьому, вирішуючи питання про наявність підстав для представництва, суд не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки це питання не є предметом спору між прокурором і відповідним органом, а невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як йому стало відомо про можливе порушення інтересів держави, є достатнім аргументом для підтвердження бездіяльності цього органу.
Як підтверджено матеріалами справи, прокурор попередньо, листом від 19.11.2025, звернувся до Держекоінспекції з викладенням суті та правового обґрунтування стверджуваного порушення, а Держекоінспекція у відповіді від 04.12.2025 не спростувала наведені прокурором обставини та не повідомила про намір самостійно звернутися до суду або провести перевірку. 
За таких обставин, з урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/2385/18, відсутність із боку компетентного органу протягом розумного строку після отримання звернення прокурора будь-якої реакції, спрямованої на самостійний захист інтересів держави, є достатнім підтвердженням бездіяльності цього органу, а від прокурора не вимагається додатково доводити протиправність такої бездіяльності чи наявність в діях (бездіяльності) відповідача порушень, оскільки встановлення цього факту є предметом розгляду справи по суті, а не предметом перевірки підстав представництва. 
Суд першої інстанції, відкривши провадження у справі за позовом прокурора, фактично перевірив дотримання останнім процедури, передбаченої статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та статтею 53 КАС України, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про обрання прокурором неналежного способу захисту, позаяк зі змісту позовних вимог вбачається, що прокурор просив зобов`язати відповідача вчинити дії щодо надання зарезервованій території статусу природно-заповідного фонду саме шляхом підготовки та подання клопотання про створення чи оголошення території та об`єкта природно-заповідного фонду до Міністерства, тобто визначив спосіб захисту, що дослівно кореспондує механізму, встановленому статтею 51 Закону України «Про природно-заповідний фонд України». 
За такого формулювання посилання апелянта на нібито вимогу про безпосереднє «надання» території заповідного статусу поза встановленою законом процедурою не відповідає дійсному змісту позовних вимог, у зв`язку з чим підстави вважати обраний спосіб захисту неефективним чи неналежним у розумінні висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, відсутні.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача юридичного обов`язку підготувати та подати клопотання про надання території «Крехаївські луки» статусу природно-заповідного фонду та, відповідно, про протиправність його бездіяльності щодо невчинення таких дій.
Так, зі змісту пункту 4 Указу № 79/94 вбачається, що Президент України постановив (а не рекомендував) Міністерству охорони навколишнього природного середовища України разом з обласними державними адміністраціями за участю Академії наук України забезпечити розробку проєктів та підготовку інших матеріалів для організації в межах зарезервованих територій природних заповідників, національних природних парків, інших заповідних об`єктів. 
З урахуванням частини третьої статті 106 Конституції України, за якою укази Президента України є обов`язковими до виконання на території України, це доручення має імперативний, а не факультативний характер, а Чернігівська обласна державна адміністрація визначена в ньому як один із безпосередніх, поіменно названих поряд з Міністерством співвиконавців щодо організації, зокрема, і території «Крехаївські луки», розташованої на території Чернігівської області. 
Те, що пункт 4 Указу № 79/94 текстуально оперує поняттям «розробка проєктів та підготовка інших матеріалів для організації» заповідних об`єктів, а не буквально поняттям «клопотання», не спростовує наявності обов`язку, оскільки відповідно до статей 51- 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» саме подання клопотання є першою і необхідною процесуальною дією, без вчинення якої неможливе ані погодження, ані розроблення проєкту організації території, ані прийняття Президентом України рішення про надання їй статусу природно-заповідного фонду. 
У зв`язку з цим зобов`язання відповідача підготувати та подати таке клопотання є не окремою, відірваною від Указу № 79/94 вимогою, а судовим способом примусового спонукання відповідача до вчинення першого практично необхідного кроку на виконання покладеного на нього цим Указом обов`язку сприяти організації заповідного об`єкта.
Право обласних державних адміністрацій готувати і подавати клопотання про створення чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду закріплено частиною першою статті 51 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» у редакції, чинній з унесенням Законом України від 22.03.2018 № 2362-VIII відповідних змін, за допомогою слів «можуть здійснюватися». 
Колегія суддів звертає увагу, що це формулювання об`єднує в одній нормі коло суб`єктів, які взагалі наділені процесуальною спроможністю (правосуб`єктністю) звертатися з клопотанням, на противагу особам, які такою спроможністю не наділені, і в цьому розумінні визначає не свободу відповідача діяти на власний розсуд щодо конкретної, вже визначеної Указом № 79/94 території, а коло належних ініціаторів процедури щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загалом. 
Правова позиція Верховного Суду у справі № 1840/2970/18 про дискреційний характер повноважень, сформульованих у такий спосіб, стосувалася ситуації, коли жодний акт індивідуальної дії не покладав на відповідача попереднього обов`язку діяти певним чином, а питання про преміювання цілком віддавалося на розсуд роботодавця. 
У цій справі, на відміну від наведеної, обов`язок відповідача не виводиться із самої лише статті 51 Закону, а існував раніше й самостійно на підставі пункту 4 Указу № 79/94. Стаття 51 Закону в такому разі виконує не правовстановлюючу, а суто інструментальну функцію - визначає процесуальний спосіб (шлях), у який раніше встановлений обов`язок має бути виконаний, і саме з моменту, коли Законом України від 22.03.2018 № 2362-VIII цей спосіб виконання став юридично доступним відповідачу, останній набув реальної можливості виконати покладений на нього Указом № 79/94 обов`язок.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. 
Отже, саме на відповідачеві, а не на прокуророві, лежав тягар доведення обставин, які виключали б покладений на нього Указом № 79/94 обов`язок або підтверджували б об`єктивну неможливість чи недоцільність його виконання, зокрема втрату спірною територією природної цінності. 
Проте таких доказів відповідач не надав, обмежившись запереченнями щодо розподілу компетенції та посиланнями на відсутність у нього картографічних матеріалів, отримання яких відповідно до пункту 4 Указу № 79/94 є не перешкодою для виконання обов`язку, а складовою частиною його змісту.
Колегія суддів також враховує наведені судом першої інстанції приписи Бернської конвенції 1979 року, Конвенції про охорону біологічного різноманіття 1992 року, Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року, Європейської ландшафтної конвенції 2000 року та статті 16 Конституції України, згідно з якою забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги є обов`язком держави. 
Ці приписи не змінюють і не підміняють конкретного обов`язку відповідача, встановленого пунктом 4 Указу № 79/94, однак мають враховуватися при його тлумаченні та виключають можливість розглядати цей обов`язок як факультативний або такий, що припинив діяти зі спливом орієнтовних строків, визначених Переліком. За наявності сумніву щодо змісту чи обсягу цього обов`язку його слід тлумачити з урахуванням мети ефективного захисту довкілля. При цьому наслідки тривалої бездіяльності суб`єкта владних повноважень не можуть бути використані на його користь для звуження чи заперечення обов`язку, який на нього покладено Указом № 79/94.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що станом на час звернення прокурора до суду в діях відповідача були наявні всі складові протиправної бездіяльності в розумінні наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/309/21: чітко визначений законом і Указом № 79/94 обов`язок; його об`єктивна затребуваність і реальна можливість виконання, яка настала щонайпізніше з 22.03.2018 - дня набрання чинності Законом України № 2362-VIII, яким відповідача наділено відповідним процесуальним інструментарієм; тривале, що вимірюється роками, невчинення дій, спрямованих на виконання цього обов`язку, які продовжувалися й після отримання відповідачем звернень прокурора у листопаді 2025 - березні 2026 років; і шкідливість такого невчинення дій для інтересів держави з огляду на ризик остаточної втрати цінною природною територією свого правового режиму. 
За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність в бездіяльності відповідача ознак протиправності є правильним по суті, а доводи апеляційної скарги про нібито дискреційний характер спірних повноважень цього висновку не спростовують.
Колегія суддів зауважує, що визначальне значення для встановлення природної цінності території «Крехаївські луки» має не саме по собі повідомлення відповідача про вжиття заходів для отримання картографічних матеріалів, а зміст Указу № 79/94, яким за результатами роботи, проведеної Міністерством охорони навколишнього природного середовища України та Академією наук України ще у 1994 році, територію «Крехаївські луки» безпосередньо охарактеризовано як ділянку заплавних луків річки Десна з типовою луковою рослинністю, місце, де ростуть численні види орхідних, і включено до Переліку цінних природних територій загальнодержавного значення. 
Це офіційне визначення цінності, здійснене актом глави держави, є чинним, не скасованим і не спростованим. При цьому, лист Інституту зоології ім. І.І. Шмальгаузена НАН України № 114/22 від 13.01.2026 не заперечує цього, а лише констатує відсутність актуальних відомостей про межі території - відсутність, яка є прямим наслідком саме тривалого невиконання відповідачем свого обов`язку забезпечити підготовку відповідних матеріалів. 
З урахуванням розподілу обов`язку доказування, встановленого частиною другою статті 77 КАС України, саме відповідач мав довести втрату спірною територією визначеної Указом № 79/94 природної цінності, проте такого доказування не здійснив, а тому висновок суду першої інстанції про збереження цінності цієї території колегія суддів вважає обґрунтованим.
Частинами першою - третьою статті 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, всебічно і повно дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Чернігівської обласної державної адміністрації на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.05.2026 у справі № 620/3228/26 за позовом Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції України до Чернігівської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.05.2026 у справі № 620/3228/26 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 328- 329 КАС України.

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді Є.Д. Кравченко

О.О. Осіпова