УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 215/2912/23
провадження № 51-3492ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_4  на ухвали Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року та Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2026 року,
встановив:
Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалою від 03 грудня 2025 року частково задовольнив клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк та звільнення його від відбування покарання у зв`язку з фактичним його відбуттям. Замінив ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання - позбавлення волі на строк 20 років, початок відбування якого рахувати з дня набрання ухвалою законної сили. В іншій частині відмовив у задоволенні клопотання.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 16 липня 2026 року залишив апеляційні скаргипрокурора Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 та засудженого ОСОБА_4 без задоволення, а ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року без змін. 
Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані рішення судів та ухвалити нове рішення, яким застосувати положення Закону України № 2690-IX від 18 жовтня 2022 року, усунути дискримінацію за ознакою тривалості відбутого ним покарання порівняно з іншими особами, які фактично відбули 15 років з терміну призначеного довічного позбавлення волі, проте в значно меншому розмірі ніж він, оскільки приписи ч. 5 ст. 82 Кримінального кодексу України (далі - КК), які надають право на заміну довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк, набули чинності в той час, як він вже відбув значно більший строк, ніж 15 років позбавлення волі. Звертає увагу, що право на пом`якшення покарання для нього з`явилося лише 06 листопада 2022 року, тобто після відбуття ним 23 років позбавлення волі. 
Вважає, що є підстави до застосування зворотної дії закону в часі відносно положень ч. 5 ст. 82 КК, а отже і до зарахування у строк, на який було замінено довічне позбавлення волі, строку фактично вже відбутого ним покарання з 28 вересня 2013 року, тобто з дня фактичного відбуття 15 років позбавлення волі, до 03 грудня 2025 року - дня постановлення ухвали місцевого суду в цьому провадженні.
Наполягає на тому, що в цій справі при вирішення питання про відкриття касаційного провадження Суд має керуватися приписами статей 1, 3, 8, 21, 22, 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а не положеннями Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), відповідно до яких не передбачено право на касаційне оскарження рішень, постановлених в порядку статей 537-539 КПК. За наслідками касаційного розгляду просить змінити ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2026 року або скасувати оскаржувані ухвали місцевого і апеляційного судів та призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, прийняті у справі судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8 Конституції України).
Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а право на касаційне оскарження - лише у визначених законом випадках.
За правовою позицією Конституційного Суду України (рішення від 08 квітня 2015 року № 3-рп/2015), згідно з Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим. У разі обмеження права на оскарження судових рішень законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію права на судовий захист і не порушувати сутнісний зміст такого права.
Приписи статей 424, 539 КПК узгоджуються із правовими позиціями Конституційного Суду України.
Отже, право на доступ до Верховного Суду не є абсолютним і підлягає дозволеним обмеженням, зокрема, щодо кола судових рішень, які можуть бути переглянуті у касаційному порядку. Такі обмеження не шкодять самій суті права доступу до суду, переслідують легітимну мету - ефективний розгляд касаційним судом лише справ відповідного рівня значущості, а також обґрунтовані пропорційністю між застосованими засобами та поставленою метою.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією із основних засад судочинства є обов`язкове забезпечення права на апеляційний перегляд справи, тоді як право особи на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише у випадках, визначених законом.
Приписи частини другої ст. 129 Конституції України встановлюють основні засади судочинства. 
Конституційний Суд України визначив, що «сутнісний зміст права на судовий захист слід визначати з урахуванням конституційно установлених засад судочинства як гарантій, що забезпечують його ефективну реалізацію» (Рішення від 21 липня 2021 року № 5-р(ІІ)/2021).
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Цю засаду судочинства Конституційний Суд України вважає такою, що визначає «обсяг судового захисту» (Рішення від 17 червня 2020 року № 4-р(ІІ)/2020).
Основний Закон України не містить положень, які встановлювали б обов`язковий касаційний перегляд усіх судових рішень. Основний Закон України відносить касаційне оскарження судового рішення до питань законодавчої доцільності, вирішення яких є виключним повноваженням Верховної Ради України (Ухвала Першої колегії суддів Другого сенату Конституційного Суду України від 07 листопада 2018 року № 354?1(ІІ)/2018).
Вказані приписи узгоджуються із тими, що визначені в ст. 14 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», де визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.
Такі обмеження права на касаційне оскарження ухвал, постановлених місцевим судом в порядку статей 537-539 КПК після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвал суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на такі ухвали встановлені у ст. 424 КПК, про що було зазначено вище. 
Наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, предметом оскарження у цьому провадженні є ухвала суду першої інстанції, постановлена в порядку статей 537-539 КПК, тобто з питань, передбачених Розділом VIII КПК «Виконання судових рішень», а також ухвала апеляційного суду, прийнята за результатом перегляду в апеляційному порядку такої ухвали суду першої інстанції. 
Стаття 539 КПК, а також інші статті вказаного Кодексу не передбачають права на касаційне оскарження судових рішень, постановлених щодо питань, пов`язаних з виконанням вироку.
Судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, визначено в частинах 1 і 2 ст. 424 КПК, проте оскаржені в цій справі ухвали до цього переліку не входять.
Ухвали, що оскаржуються засудженим, не можна розглядати як такі, що перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, оскільки згідно з пунктами 10 та 24 ч. 1 ст. 3 вказаного Кодексу кримінальне провадження не включає стадію виконання вироку суду.
Правову позицію з цього питання сформульовано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року (провадження № 13-38кс18), за якою кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК). Відповідно до п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному і касаційному порядках, а також за нововиявленими або виключними обставинами. 
Таким чином, після завершення стадії касаційного оскарження вироку суду всі наступні питання, які виникають у зв`язку з його виконанням, вирішуються в порядку розділу VIII «Виконання судових рішень» цього Кодексу, де передбачено лише апеляційний порядок оскарження постановлених судових рішень.
Оскаржені ухвали не підпадають ані під категорію судових рішень, що «перешкоджають подальшому кримінальному провадженню», ані під категорію «випадків, передбачених цим Кодексом», що передбачають право на касаційне оскарження (ст. 424 КПК).
Отже, обмеження права на касаційне оскарження рішення місцевого суду, постановленого у порядку виконання вироку, а також ухвали суду апеляційної інстанції, постановленої за наслідками перегляду такого рішення, відповідають основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України, є пропорційними та обґрунтованими. 
Така позиція суду узгоджується з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 18 березня 2019 року (справа № 756/9514/15-к), відповідно до якого за змістом п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 2 ст. 424, ч. 6 ст. 539 КПК ухвали суду першої інстанції про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку, після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції за результатами такого перегляду, не підлягають оскарженню у касаційному порядку.
Посилання засудженого на постанову Верховного Суду від 27 березня 2025 року у справі № 157/1664/22 є нерелевантним в аспекті вирішення порушеного ним перед Судом питання, оскільки у тій справі розглядалися правовідносини, пов`язані із оскарженням ухвали слідчого судді про надання дозволу на реалізацію майна третьої особи, що не відповідає обставинам, які є предметом розгляду у цьому провадженні.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
При цьому відповідно до ч. 3 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції має право відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, без перевірки касаційної скарги на відповідність вимогам ст. 427 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, оскільки касаційна скарга засудженого подана на судові рішення, які не підлягають оскарженню в касаційному порядку, Суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження. 
Верховний Суд не вирішує клопотання заявлене у касаційній скарзі засудженого про призначення йому захисника, оскільки таке може бути розглянуте Судом лише після відкриття касаційного провадження, підстави для чого наразі відсутні.
Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого  ОСОБА_4  на ухвали Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року та Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3