Справа № 560/18732/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

15 липня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі – відповідач) від 16 вересня 2025 року № 5943/04-16 про утримання з нього надміру виплаченої пенсії в сумі 1 651 053,44 грн.
Ухвалою суду від 31 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду від 31 жовтня 2025 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову: зупинено дію рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 16 вересня 2025 року № 5943/04-16 та заборонено відповідачу проводити на його підставі утримання з пенсії позивача до набрання законної сили рішенням суду в цій справі.
Згідно із позовною заявою, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повністю з таких підстав. 
Зазначає, що рішенням Хмельницької обласної медико-соціальної експертної комісії від 19 липня 2017 року, оформленим довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0944598, йому встановлено ІІ групу інвалідності з 19 липня 2017 року довічно.
Вказує, що на підставі цього документа орган Пенсійного фонду призначив позивачу пенсію по інвалідності, надалі виплачував і перераховував її.
Стверджує, що під час звернення за призначенням пенсії подав документи встановленого зразка, не приховував від органу Пенсійного фонду відомостей, не вносив змін до медичних документів і не подавав документів, про недостовірність яких йому було відомо.
Позивач звертає увагу на те, що витяг із рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 7 серпня 2025 року № ЦО-18578 не містить висновків про подання ним неправдивих документів, приховування інформації, вчинення зловживань або інших недобросовісних дій.
На думку позивача, прийняття експертною командою у 2025 році рішення про невстановлення йому групи інвалідності з 19 липня 2017 року саме собою не доводить наявності передбачених законом підстав для стягнення з нього пенсії, виплаченої протягом попередніх років.
Позивач також посилається на те, що оскаржуване рішення не містить конкретного опису допущеного ним зловживання, не визначає, які саме неправдиві відомості він подав, та не встановлює причинного зв`язку між його поведінкою і виплатою пенсії.
Відповідно до відзиву на позов, відповідач проти позову заперечує та просить у його задоволенні відмовити повністю з таких підстав.
Зазначає, що відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0944598 від 19 липня 2017 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 19 липня 2017 року довічно.
Вказує, що з 19 липня 2017 року до 15 лютого 2018 року позивач отримував пенсію по інвалідності, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а з 16 лютого 2018 року - пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про прокуратуру». 
Стверджує, що у грудні 2024 року позивача переведено на пенсію за вислугу років.
Відповідач указує, що 26 серпня 2025 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області надійшов витяг із рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 7 серпня 2025 року № ЦО-18578. 
Зазначає, що у цьому витягу зазначено, що позивачу групу інвалідності не встановлено з 19 липня 2017 року.
Посилаючись на частину дев`яту статті 86 Закону України «Про прокуратуру», відповідач зазначає, що право на пенсію по інвалідності мають прокурори, визнані особами з інвалідністю І або ІІ групи. 
Тому, на думку відповідача, після отримання витягу пенсійну справу позивача правомірно переглянуто, а раніше виплачені кошти обґрунтовано визначено як переплату.
На обґрунтування правомірності оскаржуваного рішення відповідач посилається на статтю 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядок повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 6-4 “Про затвердження Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення”.
Відповідач також посилається на статтю 60 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», стверджуючи, що цією статтею передбачено обов`язок пенсіонера повідомляти про обставини, які впливають на виплату пенсії.
Водночас, відповідач зазначає, що утримання надміру виплаченої суми пенсії можливе за наявності зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних та що інших підстав для такого утримання законодавством не передбачено.
У відзиві на позов відповідачем заявлено клопотання провести розгляд справи в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін та повідомити про час та місце розгляду справи з метою участі в судовому засіданні представника управління.
Дослідивши клопотання, матеріали справи, суд виходить із такого.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Згідно з ч.ч. 5-7 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Так, із матеріалів справи вбачається, що спір стосується призначення і виплати пенсії по інвалідності, тобто належить до категорії типових пенсійних спорів, які, як правило, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження як справи незначної складності.
Фактичні обставини у цій справі підтверджуються письмовими доказами, наявними в справі.
Необхідності в отриманні додаткових доказів, які могли б бути здобуті лише шляхом проведення судового засідання з заслуховуванням усних пояснень учасників справи, судом не встановлено.
Відповідач у клопотанні не зазначив жодних конкретних обставин, які неможливо було б з`ясувати в письмовому провадженні та які вимагали б обов`язкового проведення судового засідання.
Разом з тим, суд вказує на те, що у спрощеному позовному провадженні права сторін не обмежені: вони можуть подавати письмові пояснення, докази, клопотання, заперечення тощо, реалізуючи свої процесуальні права, передбачені статтями 44, 47, 159 КАС України.
З урахуванням характеру спірних правовідносин (пенсійне забезпечення), предмета доказування, а також того, що всі істотні обставини підтверджуються письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, суд доходить висновку, що для повного та всебічного встановлення обставин справи не вимагається проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.
З огляду на викладене, клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0944598 від 19 липня 2017 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 19 липня 2017 року довічно.
Наявність цієї довідки, її реквізити, зміст та використання органом Пенсійного фонду як підстави для призначення позивачу пенсії по інвалідності сторонами не заперечуються та підтверджуються матеріалами пенсійної справи.
З матеріалів пенсійної справи позивача суд встановив, що з 19 липня 2017 року до 15 лютого 2018 року позивачу виплачувалася пенсія по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
На підставі заяви від 16 лютого 2018 року позивача переведено на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про прокуратуру».
У рішеннях органу Пенсійного фонду про перерахунок пенсії, прийнятих у 2020-2024 роках, зазначалися відомості про: ІІ групу інвалідності позивача; причину інвалідності - унаслідок роботи прокурором; дату встановлення інвалідності - 19 липня 2017 року; строк встановлення інвалідності - довічно; реквізити документа МСЕК - «АВ № 944598».
Водночас, у довідці до акта огляду МСЕК її номер зазначено як АВ № 0944598. 
Збіг дати встановлення інвалідності, її групи, причини та строку дає змогу ідентифікувати зазначений у рішеннях органу Пенсійного фонду документ як довідку МСЕК серії АВ № 0944598 від 19 липня 2017 року.
Отже, відомості про встановлення позивачу ІІ групи інвалідності довічно перебували у розпорядженні органу Пенсійного фонду та неодноразово використовувалися ним під час перерахунків пенсії.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про перерахунок пенсії, сформованим 26 грудня 2024 року, позивача переведено з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з 20 грудня 2024 року.
У цьому рішенні зазначено, зокрема: дату перерахунку - 20 грудня 2024 року; вид перерахунку - перехід з одного виду пенсії на інший; розмір пенсії - 22 510,66 грн; ІІ групу інвалідності; причину інвалідності - унаслідок роботи прокурором; дату встановлення інвалідності - 19 липня 2017 року; строк встановлення інвалідності - довічно; реквізити документа МСЕК - «АВ № 944598».
Отже, наявне в матеріалах пенсійної справи рішення про перерахунок пенсії від 26 грудня 2024 року підтверджує переведення позивача на пенсію за вислугу років із 20 грудня 2024 року.
Матеріали справи містять витяг із рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 7 серпня 2025 року № ЦО-18578.
У витягу зазначено: «Групу інвалідності не встановлено з 19.07.2017».
Витяг містить відомості про позивача, дату і номер рішення та результат оцінювання.
Водночас, у ньому не наведено відомостей про: подання позивачем неправдивих документів; внесення позивачем змін до документів МСЕК; приховування позивачем інформації; обізнаність позивача про недостовірність відомостей у довідці МСЕК; інші дії позивача, які спричинили призначення або виплату пенсії.
Матеріали пенсійної справи містять довідку від 1 вересня 2025 року про розмір переплати за період із 19 липня 2017 року до 31 серпня 2025 року.
За цією довідкою розмір призначеної пенсії за весь зазначений період визначено як 0,00 грн, розмір фактично виплаченої пенсії - 1 732 831,42 грн, а розмір переплати - 1 732 831,42 грн.
Згодом складено іншу довідку - від 5 вересня 2025 року - за той самий період.
У цій довідці в графі «Розмір призначеної пенсії» за період із грудня 2024 року до серпня 2025 року зазначено: за грудень 2024 року - 3 487,46 грн; за січень та лютий 2025 року - по 9 009,27 грн; за березень–серпень 2025 року - по 10 045,33 грн.
Загальна сума цих помісячних показників становить 81 777,98 грн. 
Різниця між фактично виплаченою пенсією в сумі 1 732 831,42 грн та сумою 81 777,98 грн становить 1 651 053,44 грн.
Водночас, у підсумковому рядку довідки від 5 вересня 2025 року загальний розмір призначеної пенсії зазначено як 31 551,33 грн. 
Різниця між 1 732 831,42 грн та 31 551,33 грн становить 1 701 280,09 грн, а не 1 651 053,44 грн.
Отже, зазначена в оскаржуваному рішенні сума 1 651 053,44 грн арифметично відтворюється шляхом урахування помісячних показників довідки, однак не узгоджується з її підсумковим рядком. 
Довідка не містить пояснення цієї розбіжності.
Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області 16 вересня 2025 року прийняло рішення № 5943/04-16 «Про утримання надміру виплачених сум пенсій».
У рішенні зазначено, що позивач одержує пенсію за вислугу років у розмірі 10 045,33 грн на місяць, а переплата в сумі 1 651 053,44 грн згідно з довідкою від 5 вересня 2025 року утворилася за період із 19 липня 2017 року до 31 серпня 2025 року.
Єдину фактичну підставу для повернення коштів у рішенні сформульовано так: «У зв`язку з не встановленням групи інвалідності сума переплати 1651053,44 грн підлягає поверненню».
Відповідач запропонував позивачу добровільно повернути кошти протягом місяця. 
У разі неповернення коштів вирішено з 1 листопада 2025 року проводити щомісячні відрахування в розмірі 20 відсотків пенсії до повного погашення визначеної суми.
При цьому, оскаржуване рішення не містить висновків про те, що: позивач подав документи із завідомо неправильними відомостями; позивач знав про недостовірність відомостей, зазначених у документах МСЕК; позивач підробив документ, вніс до нього зміни або використав його, усвідомлюючи недостовірність; позивач приховав від органу Пенсійного фонду відому йому обставину, яка впливала на виплату пенсії; конкретні дії або бездіяльність позивача спричинили виплату пенсії; страхувальник подав недостовірні дані.
Інших фактичних підстав утворення переплати та її стягнення саме з позивача рішення від 16 вересня 2025 року № 5943/04-16 не містить.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
У пунктах 33–36 постанови від 31 березня 2026 року у справі № 280/1775/25 Верховний Суд зазначив, що адміністративний суд повинен оцінювати саме ті обставини, які суб`єкт владних повноважень поклав в основу оскаржуваного рішення та безпосередньо в ньому навів. Суб`єкт владних повноважень не може після прийняття акта змінювати або доповнювати його мотиви новими обставинами з метою доведення правомірності раніше прийнятого рішення.
Отже, суд оцінює рішення відповідача від 16 вересня 2025 року виходячи з тієї фактичної підстави, яку зазначив сам відповідач, - невстановлення позивачу групи інвалідності з 19 липня 2017 року.
Доводи, наведені лише у відзиві, підлягають оцінці як аргументи учасника справи, однак не можуть замінити або доповнити фактичні та правові мотиви, яких оскаржуване рішення не містить.
За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Так, предметом цього спору є правомірність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про утримання з позивача надміру виплачених сум пенсії.
У той же час, рішення експертної команди від 7 серпня 2025 року № ЦО-18578 не є предметом заявлених позовних вимог. 
Позивач не просить визнати це рішення протиправним, скасувати або змінити його.
Тому в цій справі суд не перевіряє: наявність у позивача захворювань чи інших медичних станів; правильність визначених у медичних документах діагнозів; достатність медичних документів для встановлення інвалідності; медичну обґрунтованість рішення МСЕК або експертної команди; дотримання процедури прийняття рішення експертної команди № ЦО-18578.
У пунктах 42–44 постанови від 20 лютого 2026 року у справі № 280/4630/25 Верховний Суд зазначив, що суд не може самостійно оцінювати медичну обґрунтованість висновку та підміняти спеціалізований орган у визначенні медичних діагнозів.
Подібний висновок наведено у пунктах 71–72 постанови Верховного Суду від 18 березня 2026 року у справі № 360/660/25: суд не може здійснювати власну оцінку медичної обґрунтованості висновку МСЕК, а судовому контролю підлягають правові аспекти прийняття відповідного рішення.
Наведені правові висновки враховуються в цій справі виключно для визначення меж дослідження питань медичної обґрунтованості.
Витяг із рішення експертної команди суд оцінює як письмовий доказ, покладений відповідачем в основу оскаржуваного рішення, лише в аспекті того, чи підтверджує він наявність установлених законом підстав для стягнення з позивача суми 1 651 053,44 грн.
Частиною дев`ятою статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі – Закон № 1697-VII в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що прокурорам, визнаним особами з інвалідністю I або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною другою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років.
Суд зазначає, що ця норма визначає одну з умов призначення прокурору пенсії по інвалідності. 
Водночас, вона не регулює підстав і порядку повернення вже виплачених пенсійних коштів.
Підстави утримання надміру виплачених сум пенсії визначені статтею 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
За частиною першою статті 50 Закону № 1058-IV, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.
Частина друга статті 50 Закону № 1058-IV визначає, що відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Розмір відрахування з пенсії обчислюється з суми, що належить пенсіонерові до виплати.
Отже, частина друга статті 50 Закону № 1058-IV регулює механізм виконання відповідного рішення, але не встановлює самостійної матеріально-правової підстави для покладення на пенсіонера обов`язку повернути кошти.
Відповідно до частини першої статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі – Закон № 1788-XII у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин), суми пенсії, над міру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.
Абзацом третім пункту 2 Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 6-4 «Про затвердження Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення» (далі – Порядок № 6-4 у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначено, що переплата пенсії - сума пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсій), виплачена з різних причин понад розмір, визначений законодавством. 
Відповідно до пункту 3 цього Порядку, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Отже, суд виходить з того, що поняття переплати пенсії та наявність правових підстав для стягнення такої переплати саме з пенсіонера не є тотожними.
Встановлення різниці між фактично виплаченою сумою та сумою, яку Пенсійний фонд вважає належною до виплати, може свідчити про наявність переплати в обліку відповідача.
Однак для покладення обов`язку повернути кошти на конкретну особу відповідач повинен встановити передбачену частиною першою статті 50 Закону № 1058-IV підставу та визначити особу, на яку законом може бути покладено відповідний обов`язок.
Пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України (далі – ЦКУ у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. 
Суд зазначає, що вказана норма має в цьому спорі допоміжний характер і не змінює спеціальних умов прийняття територіальним органом Пенсійного фонду рішення, встановлених частиною першою статті 50 Закону № 1058-IV.
У пункті 13 постанови від 25 жовтня 2021 року у справі № 554/4736/17 Верховний Суд розмежував питання наявності в особи права на пенсію за певний минулий період та питання правомірності рішення про утримання вже виплачених сум.
У пунктах 21–23 цієї постанови Верховний Суд указав, що законодавство передбачає дві самостійні підстави для повернення надміру виплаченої пенсії: зловживання з боку пенсіонера; подання недостовірних даних страхувальником.
Кожна із цих підстав визначає особу, на яку може бути покладено обов`язок відшкодувати надміру виплачені суми. У разі зловживання з боку пенсіонера відповідний обов`язок може бути покладено на нього, а в разі подання недостовірних даних страхувальником - на страхувальника.
Верховний Суд зазначив, що для покладення відповідальності на пенсіонера необхідно встановити свідомі, активні та навмисні дії з його боку, які спричинили надмірну виплату пенсії.
У пунктах 33–38 постанови від 4 грудня 2024 року у справі № 340/1173/23 Верховний Суд підтвердив, що для вирішення питання про утримання надміру виплачених сум необхідно встановити свідомі, активні та навмисні дії пенсіонера, а також причинний зв`язок між ними і переплатою.
Якщо орган Пенсійного фонду посилається на неповідомлення пенсіонером певної обставини, необхідно також з`ясувати обізнаність особи з відповідним обов`язком та наявність у неї практичної можливості його виконати.
Наведені правові висновки суд враховує відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.
Щодо застосування наведених вище норм до обставин цієї справи, то суд виходить із такого. 
Оскаржуване рішення фактично ґрунтується на висновку відповідача про те, що після прийняття рішення експертної команди позивач не мав права на пенсію по інвалідності, виплачену за період із 19 липня 2017 року.
Однак питання про наявність у позивача права на пенсію по інвалідності у відповідному минулому періоді та питання про наявність підстав для стягнення вже виплачених сум саме з позивача мають різне правове регулювання.
Навіть якщо виходити з того, що витяг із рішення експертної команди міг бути врахований Пенсійним фондом під час подальшого адміністрування пенсійної справи або визначення суми, яку відповідач вважає виплаченою понад належний розмір, цей документ сам собою не підтверджує зловживання позивача.
Так, у витягу не зазначено, що позивач: надав МСЕК або експертній команді неправдиві відомості; підробив чи змінив медичні документи; знав про неправильність відомостей, зазначених у довідці МСЕК; приховав від Пенсійного фонду відому йому інформацію; вчинив інші навмисні дії, спрямовані на безпідставне одержання пенсії.
При цьому, сам факт прийняття у 2025 році рішення про невстановлення групи інвалідності з 19 липня 2017 року не доводить, що під час звернення за призначенням пенсії у 2017 році позивач діяв недобросовісно або вчинив зловживання.
Так, пенсію позивачу призначив орган Пенсійного фонду на підставі довідки МСЕК серії АВ № 0944598. 
Упродовж наступних років орган Пенсійного фонду здійснював перерахунки пенсії та використовував у прийнятих ним рішеннях відомості про встановлення позивачу ІІ групи інвалідності довічно.
У рішенні про перерахунок пенсії від 26 грудня 2024 року орган Пенсійного фонду повторно зазначив відомості про ІІ групу інвалідності позивача, встановлену з 19 липня 2017 року довічно.
У той же час, наведення судом цих обставин не є оцінкою законності чи медичної обґрунтованості рішення МСЕК. 
Суд ураховує їх виключно під час оцінювання поведінки позивача та наявності зловживання з його боку.
Ці обставини свідчать, що довідка МСЕК та відомості, які в ній містилися, перебували у розпорядженні відповідача, і не підтверджують їх приховування позивачем.
Одночасно судом не встановлено, що позивач підробив довідку МСЕК, вніс до неї зміни, знав про недостовірність зазначених у ній відомостей або іншим чином свідомо вплинув на призначення чи виплату пенсії.
Суд не оцінює правильність рішення МСЕК та не встановлює, чи існували медичні підстави для встановлення позивачу інвалідності.
Водночас, відсутність доказів свідомих, активних і навмисних дій позивача має безпосереднє значення для застосування частини першої статті 50 Закону № 1058-IV.
Суд вказує на те, що оскаржуване рішення відповідача не встановлює зловживання з боку позивача. 
У ньому не визначено: конкретної дії або бездіяльності позивача; документа з явно неправильними відомостями, який він подав; обставини, про яку він знав, але не повідомив; причинного зв`язку між поведінкою позивача та виплатою пенсії.
Водночас, відповідач фактично ототожнив обставину, яку він вважає відсутністю підстав для призначення пенсії, з наявністю підстав для повернення вже виплачених коштів.
Однак суд зазначає, що частина перша статті 50 Закону № 1058-IV не передбачає автоматичного виникнення в пенсіонера обов`язку повернути кошти лише внаслідок подальшого прийняття рішення про невстановлення йому інвалідності за минулий період.
Рішення компетентного медичного органу може бути враховане Пенсійним фондом відповідно до законодавства під час вирішення питання про подальше адміністрування пенсійної справи. 
У той же час, прийняття такого рішення саме собою не утворює передбаченої частиною першою статті 50 Закону № 1058-IV підстави для стягнення з пенсіонера сум, виплачених у попередні періоди.
Щодо доводів про неповідомлення позивачем обставин, які впливають на виплату пенсії, то суд виходить із таких міркувань. 
Так, посилання відповідача у відзиві на статтю 60 Закону № 1058-IV є помилковим з таких підстав.
Стаття 60 Закону № 1058-IV у редакції, чинній на дату прийняття оскаржуваного рішення, регулювала діяльність правління Пенсійного фонду України та не встановлювала обов`язків пенсіонерів щодо повідомлення про зміну обставин.
Пунктом 3 частини другої статті 16 Закону № 1058-IV передбачено обов`язок застрахованої особи повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки, виїзд за межі держави та обставини, які спричиняють зміну статусу застрахованої особи, протягом десяти днів із моменту їх виникнення.
Статтею 102 Закону № 1788-XII також передбачено обов`язок пенсіонера повідомляти орган, що призначає пенсію, про обставини, які спричиняють зміну її розміру або припинення виплати.
Водночас, наведені положення не підтверджують правомірності оскаржуваного рішення відповідача.
По-перше, неповідомлення позивачем про певну обставину не зазначено як підставу рішення від 16 вересня 2025 року № 5943/04-16.
По-друге, відповідач не встановив, про яку саме обставину позивач повинен був повідомити, коли вона виникла та коли стала відома позивачу.
По-третє, відповідач не обґрунтував, що рішення експертної команди за обставин цієї справи належало до змін, про які позивач був зобов`язаний повідомити відповідно до пункту 3 частини другої статті 16 Закону № 1058-IV.
По-четверте, відповідач не встановив, з якого моменту підлягав обчисленню передбачений законом десятиденний строк та які конкретно виплати здійснено внаслідок його недотримання.
По-п`яте, за твердженням самого відповідача, витяг із рішення експертної команди надійшов безпосередньо до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.
По-шосте, можливе неповідомлення у 2025 році про рішення експертної команди не могло спричинити виплату пенсії протягом 2017–2024 років.
Отже, наведене у відзиві посилання на обов`язок повідомляти про зміну обставин не підтверджує свідомої та навмисної поведінки позивача, яка спричинила виплату пенсії за весь визначений відповідачем період.
Крім того, суд виходить з того, що відповідач не може під час судового розгляду доповнювати оскаржуване рішення новою фактичною підставою, якої немає в самому оскаржуваному адміністративному акті.
Із приводу розрахунку суми, визначеної відповідачем до повернення позивачем, то суд вказує на таке. 
Сума 1 651 053,44 грн відтворюється шляхом урахування наведених у довідці від 5 вересня 2025 року помісячних показників.
Водночас, підсумковий показник розміру призначеної пенсії, зазначений у цій довідці, не відповідає сумі її помісячних показників.
Така внутрішня суперечність свідчить про неналежне оформлення документа, покладеного відповідачем в основу визначення розміру переплати, та про внутрішню неузгодженість його підсумкових показників.
Разом із тим, ця обставина сама собою не є визначальною підставою для скасування рішення відповідача, оскільки визначена ним сума арифметично відтворюється за помісячними даними довідки.
Визначальним недоліком оскаржуваного рішення є те, що відповідач, установивши суму, яку він обліковує як переплату, не встановив зловживання з боку позивача, необхідного для стягнення цієї суми саме з пенсіонера.
Виявлена неузгодженість не підтверджує наявності рахункової помилки, яка спричинила виплату пенсії позивачу, оскільки вона виникла під час оформлення у 2025 році документа про розмір коштів, визначених до повернення.
Щодо інших доводів сторін, то суд зазначає про таке. 
Посилання позивача на відсутність обвинувального вироку саме собою не є визначальним для вирішення цього спору.
Так, відсутність обвинувального вироку не виключає можливості кваліфікації поведінки пенсіонера як зловживання для цілей застосування пенсійного законодавства.
Водночас, для правомірності рішення про утримання відповідне зловживання має бути встановлене органом Пенсійного фонду під час прийняття такого рішення та підтверджене належними і достатніми доказами.
У цій справі оскаржуване рішення відповідного висновку не містить, а відповідач не надав доказів, які підтверджували б свідомі, активні та навмисні дії позивача, спрямовані на одержання пенсії без установлених законом підстав.
Доводи позивача щодо правильності визначених у медичних документах діагнозів, медичної обґрунтованості рішення МСЕК, наявності підстав для проведення повторного оцінювання та правомірності рішення експертної команди суд не оцінює, оскільки ці питання не входять до предмета спору у цій справі.
Суд також не робить висновку про чинність, законність чи обґрунтованість рішення експертної команди № ЦО-18578.
Суд установлює лише те, що витяг із цього рішення сам собою не підтверджує зловживання позивача та причинного зв`язку між його поведінкою і виплатою пенсії.
Як зазначено вище, відповідно до змісту частини другої статті 77 КАС України у справах про протиправність рішення суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності такого рішення покладається на відповідача. 
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні в нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази.
При цьому, у цій справі відповідач не довів зловживання з боку позивача, зокрема: подання позивачем документів із завідомо неправильними відомостями; свідомого приховування позивачем обставин, які впливали на виплату пенсії; інших свідомих, активних та навмисних дій позивача, які спричинили надмірну виплату пенсії.
Відомостей про подання страхувальником недостовірних даних оскаржуване рішення також не містить. 
Однак така обставина в будь-якому разі не була б підставою для покладення обов`язку повернути кошти саме на позивача.
Отже, відповідач не довів зловживання з боку позивача, яке відповідно до частини першої статті 50 Закону № 1058-IV та наведених правових висновків Верховного Суду є необхідною підставою для покладення саме на пенсіонера обов`язку повернути виплачені суми пенсії.
З огляду на викладене вище, за результатами розгляду справи, суд прийшов до таких висновків.
Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 16 вересня 2025 року № 5943/04-16 прийнято: без встановлення передбаченої частиною першою статті 50 Закону № 1058-IV підстави для стягнення коштів саме з позивача; без визначення конкретного зловживання з боку позивача; без встановлення причинного зв`язку між поведінкою позивача та виплатою пенсії; на підставі витягу з рішення експертної команди, який сам собою не підтверджує зловживання з боку позивача та причинного зв`язку між його поведінкою і виплатою пенсії.
Крім того, документ, на підставі якого відповідач визначив розмір переплати, містить внутрішньо неузгоджені підсумкові показники.
Водночас, цей недолік не є визначальним. 
Визначальною підставою протиправності оскаржуваного рішення є те, що відповідач не встановив і не довів зловживання з боку позивача, яке відповідно до частини першої статті 50 Закону № 1058-IV є необхідною підставою для покладення саме на пенсіонера обов`язку повернути виплачені суми пенсії.
Тому оскаржуване рішення не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, встановленим пунктами 1 і 3 частини другої статті 2 КАС України.
Зазначене порушення стосується правової підстави для стягнення всієї визначеної відповідачем суми. 
Підстав для часткового скасування рішення немає.
Отже, позов у цій справі підлягає задоволенню повністю.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, то суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Щодо розподілу судових витрат у цій справі, то суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
У цій справі позивач сплатив: 1 211, 20 грн судового збору за подання позовної заяви; 908, 40 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову.
Загальний розмір судового збору сплаченого позивачем становить 2 119, 60 грн.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Тому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 2 119, 60 грн.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 16 вересня 2025 року № 5943/04-16 про утримання надміру виплачених сум пенсій.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 119 (дві тисячі сто дев`ятнадцять) грн 60 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, 10, м. Хмельницький,Хмельницький р-н, Хмельницька обл.,29005 , код ЄДРПОУ - 21318350) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений