ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2026 р. | Справа № 440/7629/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.11.2025, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 12.11.25 по справі № 440/7629/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі- відповідач , ГУ ПФУ в Донецькій області), в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог просив:
-визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у перерахунку пенсії ГУ ПФУ в Донецькій області №916240111755 від 03 березня 2025 року;
-зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області з 24 лютого 2025 року перевести його з пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-ІV (далі-Закон №1058-ІV) на пенсію за віком відповідно до Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII “Про державну службу” (далі-Закон №889-VIII) та здійснити перерахунок пенсії (з урахуванням виплачених сум) на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, виданих Полтавською районною державною адміністрацією Полтавської області від 20 лютого 2025 року №01-21/408, №01-21/407.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.11.2025 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 03.03.2025 №916240111755.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.02.2025 з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні суду. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове рішення суду, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що з 13.06.1990 ОСОБА_1 був отримувачем пенсії по інвалідності, з 12.04.2005 його переведено на пенсію по інвалідності відповідно до Закону №889-VIII , з 01.03.2019 позивача переведено на пенсію по інвалідності відповідно до Закону №1058-ІV, з 10.03.2021 переведено на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-ІV. ОСОБА_1 звертався з заявою про перерахунок від 24.02.2025 «перехід на інший вид пенсії», а саме: про переведення з пенсії за віком згідно з Законом №1058-ІV на пенсію за віком відповідно до Закону №889-VIII, яку було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Донецькій області. За результатом розгляду заяви ГУ ПФУ в Донецькій області прийнято рішення №916240111755 від 03.03.2025 про відмову в перерахунку пенсії, оскільки діючим законодавством не передбачено перерахунок раніше призначеної пенсії державним службовцям.
Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01 травня 2016 року визначалися Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ. Відповідно до статті 37 цього Закону ОСОБА_1 було призначено пенсію.
Частина 1 статті 37-1 Закону №3723-ХІІ у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, передбачала, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв`язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом, відповідно, здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" (далі за текстом - Закон № 76-VIII), яким, зокрема, статтю 37-1 Закону № 3723-ХІІ викладено у новій редакції, згідно з якою умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, законодавець повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій державним службовцям після 01 січня 2015 року делегував Уряду.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про впорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015 №1013 (далі-Постанова №1013), яка застосовується з 01 грудня 2015 року, регламентовано лише питання щодо упорядкування структури заробітної плати та її індексації працюючим державним службовцям і не передбачено ані можливості, ані механізму перерахунку пенсії державного службовця у зв`язку зі зміною розміру заробітної плати працюючого державного службовця.
Апелянт вказав, що 10.12.2015 прийнято Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі-Закон №889-VIII), який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходження та припинення. Закон №889-VIII набув чинності 01.05.2016, а положення Закону №3723-ХІІ втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім ст.37, що застосовується до осіб, зазначених у п.п.10 і 12 розділу ХІ Закону №889-VIII). Натомість у ст.90 Закону №889-VIII закріплено правило, за яким пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону №1058-ІV, у ст.42 якого визначено підстави для перерахунку призначених пенсій , підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців до яких не віднесено.
Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, зроблені ним у постанові від 04.05.2018 у справі №646/966/17, апелянт зазначив, що пенсії, призначені за ст.37 Закону №3723-ХІІ, не підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців.
Апелянт вказав, що право на перерахунок пенсії може бути реалізовано позивачем на підставі тих норм, які діють на час виникнення обставин для такого перерахунку з урахуванням часу звернення до відповідного органу, тому, зважаючи, що на час звернення позивача за перерахунком розміру пенсії такої підстави для перерахунку призначених державним службовцям пенсій як збільшення розміру заробітної плати на законодавчому рівні не встановлено, у пенсійного органу не було правових підстав для здійснення такого перерахунку, у зв`язку з чим відповідач, приймаючи рішення про відмову в перерахунку пенсії позивача, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оскільки позивач вже був отримувачем пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» при переведені його на пенсію за цим законом, спеціалістами управління для розрахунку пенсії була взята за основу заробітна плата за серпень 1990 року в сумі 4325,79 грн. При розрахунку пенсії відповідно до Закону №889-VIII з урахуванням коефіцієнтів підвищення ОРП 1,197, 1,0796, 1,115 та загального проценту розрахунку пенсії від заробітку 60%, пенсія ОСОБА_1 склала 4039,80 грн, що є меншою, ніж пенсія за віком відповідно до Закону №1058-ІV, яка складає 6965,89 грн.
У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції, на думку апелянта, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.11.2025 - без змін.
Позивач вказав, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідно до ч.1 ст.10 Закону №1058-ІV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії, призначається один із видів пенсії за її вибором. При цьому кожна наступна зміна виду пенсії є переведенням (переходом) з одного виду пенсії на інший, а не новим її призначенням чи перерахунком, оскільки у практиці застосування пенсійного законодавства не існує поняття повторного або подальшого призначення пенсії. Перерахунок пенсії за своїм змістом є зміною розміру одного і того ж виду пенсії у зв`язку зі зміною відповідних показників, тоді як у цій справі йдеться саме про реалізацію права на інший вид пенсії, визначений ст.37 Закону №3723-ХІІ, шляхом переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-ІV.
Позивач зазначив, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що він має необхідний страховий стаж, стаж державної служби і вік, які в сукупності дають підстави для застосування до нього ст.37 Закону №3723-ХІІ у поєднанні з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII, а відтак- для переведення на інший вид пенсії.
Вказав, що апеляційна скарга відповідача не містить належного спростування наведених висновків суду першої інстанції. У ній не наведено мотивів, з яких суд неправомірно визнав наявність у позивача умов щодо страхового стажу, стажу державної служби та віку. Позивач зазначив, що в апеляції не обґрунтовано , з яких причин помилковим є застосування судом ст.37 Закону №3723-ХІІ та пунктів 10 і 12 розділу ХІ Закону №889-VIII .
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до ст.308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Позивачкою рішення суду не оскаржується, а зі змісту апеляційної скарги відповідача встановлено, що рішення суду оскаржується лише в частині задоволених вимог.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області 
Позивач з 12.04.2005 до 28.02.2019 отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу", з 01.03.2019 - переведений на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а з 10.03.2021 - пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Станом на 01.03.2025 позивач перебував на обліку як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у ГУ ПФУ в Полтавській області, щомісячний розмір пенсії становив 6965,89 грн (а.с.29 зворот).
24.02.2025 позивач звернувся до пенсійного органу за місцем проживання із заявою про переведення його на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" та обчислення пенсії з урахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 20.02.2025 №01-21/408, №01-21/407, виданих Полтавською районною державною адміністрацією (а.с.43-44).
Зазначену заяву було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Донецькій області. 
Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 03.03.2025 №916240111755 ОСОБА_1 було відмовлено у перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв`язку з недоцільністю. Вказане рішення мотивоване тим, що проведення перерахунків пенсій, призначених відповідно до Закону №889-VIII, чинним законодавством не передбачено. У рішенні зазначено, що після проведення умовного перерахунку пенсії позивача у разі переведення його з пенсії за віком Законом №1058-ІV на пенсію за віком за Законом №889-VIII розмір його пенсійної виплати зменшиться з 6965,89 грн до 4039,80 грн, що є недоцільним (а.с.45). 
Не погодившись з рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області , позивач звернувся із цим позовом до суду.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірні відносини в цій справі стосуються переведення позивача з одного виду пенсії - за віком відповідно до Закону №1058-IV на інший вид - пенсію за віком відповідно до Закону №889-VIII. Суд врахував що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону №3723-ХІІ і Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Такий висновок наведений у постановах Верховного Суду від 19.12.2023 у справі №600/947/23-а, від 22.05.2024 у справі №500/1404/23, що врахований судом на підставі частини 5 статті 242 КАС України.
Суд також врахував, що за заявою від 24.02.2025 позивач ініціював перед територіальним органом Пенсійного фонду України питання про переведення його з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" та перерахунок пенсії з урахуванням довідок від 20.02.2025 №01-21/408, №01-21/407 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, виданих Полтавською районною державною адміністрацією Полтавської області. 
ГУ ПФУ в Донецькій області, відмовляючи ОСОБА_1 у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", виходило з того, що таке переведення є недоцільним, оскільки розмір пенсії зменшиться з 6965,89 грн до 4039,80 грн. Водночас відповідач не аналізував подану заяву у контексті наявності у позивача права на призначення та обчислення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" (вік, стаж тощо), а також не розглянув звернення ОСОБА_1 про перерахунок пенсії з урахуванням довідок від 20.02.2025 №01-21/408, №01-21/407. У рішенні ГУПФ України в Донецькій області від 03.03.2025 №916240111755 відсутні обґрунтування щодо наявності підстав для врахування / неврахування вищезгаданих довідок про заробітну плату, тоді як такі довідки були надані позивачем разом із заявою від 24.02.2025, що була предметом розгляду відповідача. 
За наведених обставин, суд дійшов висновку про невідповідність рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 03.03.2025 №916240111755 вимогам частини 2 статті 19 Конституції України, частини 2 статті 2 КАС України та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.02.2025 з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01.05.2016 визначалися Законом № 3723-ХІІ.
01.05.2016 набрав чинності Закон № 889-VIII, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців.
Відповідно до статті 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно з пунктом 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність Закон № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Так, згідно з пунктом 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
За приписами пункту 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Відповідно до частини 1 статті 37 Закону № 3723-XI на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (1058-15), за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (1058-15), у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. 
Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 822/524/18).
Отже, після 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, та мають передбачені вік та страховий стаж.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі № 591/6970/16-а.
За своєю суттю спірні правовідносини у цій справі стосуються переведення позивача на пенсію державного службовця за віком за умов, визначених у Законі № 889-VIII. На момент звернення із відповідною заявою (24.02.2025) позивач отримував пенсію за віком за нормами Закону № 1058-IV.
Колегія суддів , відповідно до приписів частини 5 статті 242 КАС України, враховує також висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 580/3805/22 (де спір стосується переведення позивачки з пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV на пенсію за віком відповідно до Закону № 3723-ХІІ), які полягають у такому.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. 
Кожна наступна зміна виду пенсії є переведенням або переходом з одного виду пенсії на інший, а не новим її призначенням чи перерахунком, оскільки в практиці застосування пенсійного законодавства не існує поняття другого, третього, подальшого або іншого призначення пенсії. Перерахунок пенсії за своїм змістом є зміною розміру одного і того ж виду пенсії у зв`язку із зміною показника, що був базою для визначення розміру пенсії (заробітної плати, грошового забезпечення тощо), чи з інших підстав, передбачених чинним законодавством. 
Спірні правовідносини в цій справі стосуються переведення позивача з одного виду пенсії – за віком відповідно до Закону №1058-ІV на інший вид – пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Вказані види пенсії відрізняються підставами їх призначення та механізмами визначення їх розміру, а наявність правових підстав для переведення позивача на пенсію відповідно до Закону №3723-ХІІ пов`язана виключно з дотриманням вимог, визначених пунктами 10 та 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII.
Як зазначив Верховний Суд (пункти 29, 30), ані розділ ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VІІІ, ані стаття 37 Закону № 3723-XII не містять обмеження щодо неможливості призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII особам, яким до 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом № 889-VІІІ) призначалась пенсія відповідно до Закону № 3723-XII. Верховний Суд вважав безпідставним висновок судів попередніх інстанцій про відсутність у позивача права на пенсію за віком відповідно до Закону № 3723-XII з підстави, що за вказаним законом йому вже призначалась пенсія.
Верховний Суд у наведеній справі виснував, що для правильного вирішення спору необхідно встановити, чи займав позивач станом на 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом № 889-VІІІ) посаду державної служби та який стаж державної служби він мала станом на зазначену дату, оскільки норми розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VІІІ пов`язують збереження в особи права на призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 3723-XII з наявністю в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Колегія суддів зазначає, що той факт, що позивач раніше отримував пенсію відповідно до Закону № 3723-XII, не позбавляє його права перейти з пенсії за віком, яку він отримує наразі за Законом № 1058-IV, на пенсію в межах дії Закону № 889-VIII, адже за наявності в особи права на пенсію за різними законами або на різні види пенсії в межах одного закону, законодавець не забороняє після призначення пенсії перейти з одного виду пенсії на інший або звернутись із заявою про переведення пенсії за іншим законом. Одержавши заяву позивача про переведення на пенсію за іншим законом, відповідач міг виходити лише з оцінки об`єктивних обставин, тобто відповідного права особи, яке він має, або ж відсутності такого права (наприклад за відсутності необхідного стажу роботи на посадах державної служби станом на відповідний момент часу).
У спірному рішенні не зазначається про те, що позивач не має достатнього страхового або спеціального стажу роботи/служби, що б унеможливлювало вирішення цього питання.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач не аналізував подану заяву у контексті наявності у позивача права на призначення та обчислення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» (вік, стаж тощо), а також не розглянув звернення позивача про перерахунок пенсії з урахуванням довідко від 20.02.2025 №01-21/408, №02-21/407 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця.
Колегією суддів встановлено, що відповідно до оскаржуваного рішення, позивачу відмовлено у задоволенні заяви про призначення пенсії за віком. Вказане рішення мотивоване тим, що проведення перерахунків пенсій, призначених відповідно до Закону №889-VIII, чинним законодавством не передбачено. У рішенні зазначено, що після проведення умовного перерахунку пенсії позивача у разі переведення його з пенсії за віком Законом №1058-ІV на пенсію за віком за Законом №889-VIII розмір його пенсійної виплати зменшиться з 6965,89 грн до 4039,80 грн, що є недоцільним . Також зазначено, що проведення перерахунків пенсій, призначених відповідно до Закону №889-VIII чинним законодавством не передбачено (а.с.45). 
Колегія суддів вважає, що розглядаючи заяву позивача про переведення на пенсію за іншим законом, відповідач не надав оцінки об`єктивних обставин, тобто відповідного права особи, яке вона має, або ж відсутності такого права, не зазначив наявність чи відсутність у позивача достатнього страхового або спеціального стажу роботи/служби.
Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 03.03.2025 №916240111755 прийняте відповідачем без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, у зв`язку з чим є не обґрунтованим та підлягає скасуванню.
Згідно із положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а.
Із урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки заяву позивача та додані документи не розглянуто належним чином, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області повторно розглянути заяву позивача від 24.02.2025 про переведення на інший вид пенсії з урахуванням висновків суду.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04.05.2018 у справі №646/966/17, на які посилається апелянт, є нерелевантними до справи, що розглядаються, тому не підлягають застосуванню.
Таким чином, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року у справі № 440/7629/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | | Л.В. Любчич
Судді | | О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк