Справа № 466/5141/26
Провадження № 2-о/466/260/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова
у складі: головуючого судді Баєвої О.І.
секретаря судового засідання Комарницької В.-М. В.,
заявниці ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , з участю заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті, -
в с т а н о в и в:
10.06.2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просить:
- встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Санкт-Петербург російська федерація;
- зобов`язати орган ДРАЦС внести відповідний запис до Державного реєстру актів цивільного стану населення України та видати витяг про смерть.
Свої вимоги заявник мотивує тим, що громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на території російської федерації в місті Санкт-Петербург. Його батько та рідна сестра отримали російське свідоцтво про смерть, перевезли його прах та поховали на кладовищі селища Олександрівка, Краматорського району, Донецької області. При цьому вони не звернулися до консульства України в росії для реєстрації факту смерті та внесення відповідних даних до Державного реєстру актів цивільного стану населення України. Таким чином, вони залишили особу формально «живою» у реєстрі. 
Заявниця стверджує, що з рідними померлого вона не підтримує жодних контактів. Вони відмовляються надавати будь-які документи, пов`язані зі смертю та похованням, а у її розпорядженні є лише ксерокопія російського свідоцтва про смерть та інші непрямі докази смерті та поховання її колишнього чоловіка.
Після повномасштабного вторгнення, Україна розірвала дипломатичні відносини з російською федерацією, що унеможливлює виконання процедури реєстрації смерті через консульські установи. У зв`язку з цим у Державному реєстрі актів цивільного стану населення України відсутній запис про смерть ОСОБА_2 і він формально вважається живим. 
Заявниця зазначає, що відсутність такого запису порушує права її неповнолітньої доньки, оскільки остання не може виїхати за кордон без нотаріально завіреного дозволу біологічного батька, позбавлена можливості бути всиновленою та виховуватись у сім`ї та реалізувати інші права, що випливають із факту смерті біологічного батька.
Ухвалою суду від 22.06.2026 року справу призначено до розгляду в порядку окремого провадження.
В судовому засіданні представник заявника заяву підтримала, просила її задовольнити та пояснила, що відсутність свідоцтва про смерть ОСОБА_2 українського зразка порушує права її доньки. А за свідоцтвом російського зразка органи ДРАЦС відмовляються вносити відповідно записи до Державного реєстру актів цивільного стану населення України.
Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, скерував на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутності заінтересованої особи.
Заслухавши пояснення заявниці, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ).
Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 14.03.2016 у справі № 240/883/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 06.11.2024 року).
Заявниця ОСОБА_1 , є внутрішньо переміщеною особою з селища Олександрівка, Краматорського району, Донецької області та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (довідка від 25.06.2025 року №1308-5003718992).
Донька заявниці ОСОБА_3 , є внутрішньо переміщеною особою з селища Олександрівка, Краматорського району, Донецької області та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (довідка від 25.06.2025 року №1308-5003718995).
Згідно свідоцтва про смерть російського зразка, громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на території російської федерації у місті Санкт-Петербург (свідоцтво серії НОМЕР_2 ).
Відповідно до відповіді Відділу ДРАСЦ у м. Львові ЛМУМЮ України від 19.05.2026 року, відповідно до даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть, складений на гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 – відсутній.
Згідно Акту комісійного обстеження від 26.03.2026 року №1, за результатами обстеження місця поховання на Олександрівському кладовищі (Краматорський район, Донецька область) підтверджується факт наявності місця поховання громадянина ОСОБА_2 за вказаними координатами на території кладовища. Дані на могильній споруді збігаються з даними, вказаними у заяві громадянки ОСОБА_1 . 
Також до матеріалів справи долучені фото могили та пам`ятника ОСОБА_2 .
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про:
1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи;
1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності;
3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою;
4) усиновлення; 
5) встановлення фактів, що мають юридичне значення;
6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі;
7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 
8) визнання спадщини відумерлою;
9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу;
11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; 
12) розкриття професійної таємниці на ринках капіталу та організованих товарних ринках.
Згідно з частинами першою та другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18.
Відтак, чинне цивільне процесуальне законодавство України передбачає випадки звернення до суду, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого орган державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС) може видати свідоцтво про смерть, а саме:
- встановлення факту смерті особи в певний час - у разі неможливості реєстрації органом ДРАЦС факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку чи надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан
(стаття 317 ЦПК України);
- визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).
Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, укладеної між державами-членами СНД (зокрема, Україною і російською федерацією) та ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою та скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
Разом із тим 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».
Відповідно до цього Закону дію Конвенції було зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь.
Це означає, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення.
Разом з тим з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаазі. Відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» Конвенція набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з російською федерації і республікою білорусь.
Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.
Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Із матеріалів справи вбачається, що факт смерті громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на території російської федерації у м. Санкт-Петербург зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави.
Відділ реєстрації актів цивільного стану про смерть 1 Комітету по справах ЗАГС влади Санкт-Петербурга, Центральний район склав актовий запис про смерть громадянина України ОСОБА_2 29.03.2018 року за №680 та видав про це відповідне свідоцтво серії НОМЕР_2 , відповідний примірник якого є у заявниці.
Водночас, Законом України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», який набрав чинності 23 грудня 2022 року, зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь дію Конвенції від 22 січня 1993 року.
За цієї обставини із дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (стаття 4), /підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаазі, яка залишається чинною у відносинах України з росією і білоруссю/.
Відтак, встановивши що свідоцтво про смерть громадянина України ОСОБА_2 видане на підставі законодавства іноземної держави, на території якої помер останній, підстав для повторного встановлення факту смерті, немає.
Оскільки, судом відмовлено у задоволенні вимоги про встановлення факту смерті, то похідній вимозі про зобов`язання органу ДРАЦС внести відповідний запис до Державного реєстру актів цивільного стану населення України та видати витяг про смерть суд не надає оцінку.
При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити заявниці, що вона в частині цих вимог має право подати позов на загальних підставах.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15 серпня 2024 року у справі № 643/8133/23, від 24 грудня 2024 року у справі № 387/228/24, від 02 липня 2025 року у справі № 186/227/24, від 15 липня 2025 року у справі № 307/3991/23.
За встановлених обставин, суд доходить висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 293 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , з участю заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Заявниця: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ЄДРПОУ 19170503, юридична адреса: м. Львів, вул. І. Франка, буд. 157.
Суддя | | О.  І.  Баєва