ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/12406/25 пров. № А/857/53909/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Валюха В.М.,
Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року (головуючий суддя Грень Н. М.), ухвалене правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Львів, у справі № 380/12406/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

18.06.2025 ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі – ГУНП, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплату йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 27 листопада 2020 року та зобов`язання нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середнього заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, починаючи з 27 листопада 2020 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року позов задоволено повністю.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні зі служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 27 листопада 2020 року, з урахуванням істотної частки, у розмірі 101 145,24 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року та в задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач не звертався з єдиним позовом про зобов`язання здійснити остаточний розрахунок при звільненні, а натомість ініціював окремі судові провадження щодо різних складових виплат. Такий підхід фактично спричинив штучне продовження строку затримки проведення остаточного розрахунку, що, у свою чергу, вплинуло на збільшення розміру середнього заробітку, який наразі заявлено до стягнення. Зазначає, що виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, а також зважаючи на введення воєнного стану в Україні та загальновідомі обставини значного дефіциту Державного бюджету України і переорієнтування спрямованості основного масиву бюджетних асигнувань на забезпечення ефективного покриття потреб Сил Оборони України, ГУНП у Львівській області робить висновок, що у межах чинного правового регулювання та стану суспільних відносин належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на користь позивача 26 024,69 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції у Львівській області, у Сколівському відділенні поліції Стрийського відділу ГУНП у Львівській області.
Згідно з витягом із наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області (по особовому складу) від 26 листопада 2020 року № 356 о/с капітана поліції ОСОБА_1 з 27.11.2020 звільнено зі служби згідно з частиною 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за власним бажанням.
На виконання рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року у справі № 380/9425/22, відповідачем 29.10.2022 здійснено нарахування позивачу заборгованості по індексації грошового забезпечення в сумі 2 717,01 грн.
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2025 у справі №380/7492/24, Головне управління виплатило позивачу 29.05.2025 здійснило нарахування та виплатило компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки в сумі 29 895,94 грн.
Позивач, у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача просить зобов`язати останнього нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум, що належать йому до видачі.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Так, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Згідно абзаців 1 та 3 пункту 242 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Частиною 3 пункту 12.8 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оброни України від 10.04.2009, в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби, встановлено, що командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення їх з військової служби.
Таким чином, на день виключення зі списків особового складу частини з особою, звільненою з військової служби, має бути проведений повний розрахунок.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції доходить висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а), від 14 липня 2022 року (справа № 620/3095/20).
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.
Як убачається з матеріалів справи, позивача звільнено зі служби 27.11.2020, ГУНП 29.10.2022 здійснено нарахування позивачу заборгованості по індексації грошового забезпечення в сумі 2 717,01 грн. та 29.05.2025 здійснило нарахування та виплатило компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки на виконання судових рішень в загальній сумі 29 895,94 грн.
Тобто остаточний розрахунок проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач має право на отримання такого відшкодування.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 340/1146/20.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, в якій сформовано такий правовий висновок: “Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.”
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) у спірному випадку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Відповідно до положень Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд апеляційної інстанції зауважує, що після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 правова позиція суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення, не піддавалася зміні (відступу).
Разом з тим, правова позиція суду касаційної інстанції основана на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.
Зазначене застереження у контексті цієї справи зумовлене тим, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, де час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
При вирішенні спору належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.
З матеріалів справи убачається, що остаточний розрахунок з позивачем мав бути проведений 24.11.2020, натомість належні до виплати за рішеннями суду суми були виплачені лише 29.10.2022 в сумі 2 707,01 грн. та 29.05.2025 в сумі 29895,94 грн.
Таким чином, суд першої інстанції у цій справі дійшов правильного висновку, що період затримки розрахунку при звільненні становить: з 28.11.2020 до 18.07.2022 – 597 дні та з 19.07.2022 по 29.05.2025 (з урахуванням законодавчого обмеження компенсації 6-місячним строком (з 19.07.2022 по 18.01.2023 – 184 дні).
Згідно Інформації про всі види грошового забезпечення, що було нараховано та виплачено ОСОБА_1 , судом першої інстанції встановлено, що розмір місячного грошового забезпечення позивача становив у вересні 2020 року – 13 486,89 грн. та у жовтні 2020 року 9 571,34 грн.
Кількість календарних днів служби позивача у вересні – жовтні 2020 року – становила 61 день.
Отже, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 378,00 грн./61 день (13486,89 грн. + 9571,34 грн./61 день).
Задовольняючи позовні вимоги в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.11.2020 до 18.07.2022 суд першої інстанції нарахував 31 593,24 грн. 
Водночас суд першої інстанції не врахував строки звернення з цією вимогою до суду.
Так, з цим позовом до суду позивач звернувся 13.06.2025, що підтверджується відтиском поштового штампу на конверті, в якому адресовано суду даний позов.
За змістом статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина третя статті 123 КАС України).
Верховний Суд у постанові від 12 березня 2026 року у справі № 420/9470/25 зазначив, що «…Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 сформулював висновок, відповідно до якого строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України. Тобто строк звернення до суду обмежується місячним строком.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19, у вказаній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
При цьому, Верховний Суд наголосив, що при вирішенні питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.
Так, днем, коли особа дізналася про порушення свого права, є встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені…» 
Верховний Суд у постанові від 12 березня 2026 року у справі № 420/9470/25 також зазначив, що «…Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 27 липня 2022 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу. У день звільнення відповідач не здійснив виплату всіх сум грошового забезпечення, що зумовило неодноразове звернення позивача до суду за захистом своїх прав. Відповідач виплатив позивачу належні суми при звільненні частинами. Таким чином, якщо виплата належних сум при звільненні була здійснена не одноразово, а частинами, то строк звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, має обчислюватися з дати фактичного проведення кожної такої виплати окремо…»
Так, суд апеляційної інстанцій зазначає, що оскільки грошове забезпечення в сумі 2 717,01 грн. на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року у справі № 380/9425/22, відповідачем виплачено 29.10.2022, то звертаючись 13 червня 2025 року (дата відтиску поштового штампу на конверті, в якому адресовано суду даний позов) до суду з вимогою щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.11.2020 до 18.07.2022 на підставі статті 117 КЗпП України, позивач не заявив клопотання про поважність причин пропуску звернення до суду в цій частині позовних вимог, що є наслідком констатування про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України, що судом першої інстанції не враховано.
В свою чергу за період з 19.07.2022 по 29.05.2025 з урахуванням законодавчого обмеження компенсації 6-місячним строком (з 19.07.2022 по 18.01.2023 – 184 дні) суд першої інстанції дійшов висновку, що належна сума за час затримки розрахунку позивачу розрахована 69552,00 грн. (378,00 грн. х 184 дні).
При прийнятті рішення в цій частині вимог на переконання суду апеляційної інстанції судом першої інстанції не враховано правові висновки ВП ВС, що викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. 
Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, дійшла таких висновків: суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (п. 89 постанови); зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати певні критерії, їх орієнтовний перелік наведений у п. п. 91.1-91.4 постанови; для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, можна використовувати спосіб обчислення цих втрат на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки, і таким чином розрахувати розмір відшкодування суму, яку працівник міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, оскільки він недоотримав належні йому кошти від роботодавця (п. 95.4 Постанови). 
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні. 
Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
При прийнятті рішення судом апеляційної інстанції також враховано, що Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 зазначив, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. 
Отже, за правовими висновками Верховного Суду можна констатувати, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. 
Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 340/1405/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 200/5415/20-а, від 05 жовтня 2022 року у справі № 640/17872/19. 
Застосування підходів, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду, дозволяє суду апеляційної інстанції встановити розумний розмір можливого відшкодування, який відповідатиме реальним майновим втратам позивача.
Так, судом апеляційної інстанції враховано, що грошова компенсація за невикористані дні відпустки та нарахована індексація грошового забезпечення в сумі 32 612,95 грн (29 895,94 грн + 2 717,01 грн), водночас період затримки виплати 29 895,94 грн становить 184 дні (відповідно до Закону № 2352-ІХ). Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 378,00 грн (23058,23 грн / 61), середній заробіток за час затримки розрахунку становить – 69 552,70 грн (378,00 х 184). 
Враховуючи істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: виплата належних позивачу сум розрахунків за всіма видами забезпечення, в тому числі грошового забезпечення 32 612,95 грн (виплати за рішеннями суду) / 69 552,70 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 47 %. 
Отже, сума яка підлягає відшкодуванню за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням істотної частки 47% становить: 378,00 грн (середньоденне забезпечення) х 47% (істотність частки) х 184 (кількість днів затримки розрахунку) = 32 689,44 грн.
Таким чином суд апеляційної інстанції, виходячи з принципів розумності, пропорційності, співмірності, справедливого та розумного балансу інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнути на його користь 32 689,44 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (47 % від 69 552,70 грн). 
Зазначений підхід щодо визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні був викладений відповідачем у відзиві на позовну заяву позивача.
Водночас, в апеляційній скарзі відповідачем підхід щодо визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні був змінений з покликанням на загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат – 86 219,44 грн., 182 днів затримки та відповідно 37.83 % - істотність частки, що становить на переконання апелянта 26 024,69 грн. 
Проте ці доводи суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки до матеріалів справи відповідачем не долучені докази щодо складових, які входять в суму 86 219,44 грн., як загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат, на що покликається апелянт в апеляційній скарзі, такі також не долучені до матеріалів справи в суді першої інстанції, помилково застосовано в обґрунтуваннях апеляційної скарги 182 дні затримки розрахунку, замість законодавчо встановлених 184 дні.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, беручи до уваги правові позиції Верховного суду щодо спірних правовідносин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову та визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання відповідача виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 101145,24 грн., та доходить висновку що вимоги в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.11.2020 до 18.07.2022 заявлені з пропуском строку звернення до суду, а тому підлягають залишенню без розгляду. Водночас щодо частини вимог за період з 19.07.2022 по 29.05.2025 то такі підлягають до задоволення частково в спосіб визнання протиправною бездіяльності та стягнення на користь позивача 32 689,44 грн. як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, водночас в іншій частині вимог слід відмовити.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково викладено підстави задоволення позовних вимог, що має наслідком скасування судового рішення та прийняття нового. 
Понесений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року у справі № 380/12406/25 скасувати та позов задовольнити частково.
Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не нарахування та невиплату ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 28.11.2020 до 18.07.2022 та зобов`язання Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з з 28.11.2020 до 18.07.2022 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середнього заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, залишити без розгляду.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не нарахування та невиплату ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.07.2022 по 29.05.2025.
Зобов`язання Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 19.07.2022 по 29.05.2025 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середнього заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, в сумі 32 689,44 грн.
В решті позову відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Львівській області (ЄДРПОУ 40108833) судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в частині залишення позовних вимог без розгляду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, в іншій частині не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя | | Т. І. Шинкар
судді | | В. М. Валюх
| | І. І. Запотічний