ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року | Справа №160/11402/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Ніколайчук С.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ЄДРПОУ 13486010, пл. Соборна, 3 м. Слов`янськ, Донецька область 84122 Адреса для листування вул. Алексєєнко, 106 м. Дніпро, 49008) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

УСТАНОВИВ:

30.04.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у якій позивач просить: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №046150019521 від 06.03.2026 року, яким ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсій, відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" було відмовлено у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального трудового стажу працівника охорони здоров`я;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати період роботи з 01 вересня 1989 року по 13 липня 1992 року до спеціального трудового стажу ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 лютого 2026 року та призначити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсій, відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що має необхідний спеціальний стаж роботи в закладах охорони здоров`я для отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач вважає протиправною відмову Пенсійного фонду у призначенні такої допомоги, оскільки відповідач безпідставно не зарахував до спеціального стажу період його роботи з 01 вересня 1989 року по 13 липня 1992 року. З урахуванням обставин викладених у позові просить позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою від 06 травня 2026 року суд відкрив провадження в адміністративній справі №160/11402/26 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Відповідач на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, 22.05.2026 надіслав до суду письмовий відзив на адміністративний позов в якому просив відмовити у задоволенні поовних вимог. Зазначив, що відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Позивач 27.02.2026 звернувся до уповноваженого органу Пенсійного фонду України із заявою про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058. За принципом екстериторіальності, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованої в Міністерстві юстиції 16.03.2021 за № 339/35961, заява позивача була відпрацьована Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області. 
За результатами розгляду наданого пакету документів та матеріалів електронної пенсійної справи було встановлено, що у довідці від 04.12.2025 № 223 відсутня інформація про періоди перебування або не перебування у відпустках без збереження заробітної плати за період роботи з 01.09.1989 по 31.12.1991. Вказана обставина робить неможливим встановлення чіткого періоду роботи позивача на відповідних роботах для врахування спеціального трудового стажу, який дає право на призначення грошової допомоги. За таких обставин, спеціальний трудовий стаж (працівник охорони здоров`я) на посадах, робота на яких дає право на призначення грошової допомоги, складає 33 роки 24 дні, що є недостатнім для застосування положень пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058. 
Крім того відповідно до Закону України від 01.12.2022 № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах», відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з Російською Федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР та протоколу 22 січня 1993 до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР. 
Враховуючи наведене, Головне управління не має можливості для підтвердження відомостей щодо наявності у позивача спеціального стажу за спірний період роботи з 01.09.1989 по 31.12.1991, врахованого до страхового стажу. 
Згідно з ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримує пенсію за віком та перебуває на обліку, як пенсіонер, у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та продовжує працювати, що підтверджується довідкою Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Криворізької міської ради № 5 від 15 квітня 2026 року.
27 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про допризначення йому грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії, відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
11 березня 2026 року позивач отримав рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 046150019521 від 06.03.2026 року, яким позивачеві у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії, відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відмовлено у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального трудового стажу працівника охорони здоров`я - 35 років, який дає право на призначення грошової допомоги. Ухвалюючи рішення про відмову у призначенні грошової допомоги, відповідач виходив із того, що не може бути враховано період роботи за часів існування СРСР з 01 вересня 1989 року по 13 липня 1992 року, що підтверджується копією рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 046150019521 від 06.03.2026 року та супровідного листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 0400-010222-8/43019 від 11.03.2026 року.
Позивач вважає рішення відповідача неправомірним, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, доводи зазначені у відзиві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» – «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та мають страховий стаж на таких посадах, зокрема чоловіки – не менше 35 років, і які до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
З аналізу наведеної норми вбачається, що право на отримання зазначеної грошової допомоги пов`язане не лише із досягненням особою пенсійного віку, а з сукупністю визначених законом умов, зокрема наявністю необхідного спеціального стажу роботи на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років.
Верховний Суд у постанові від 15 червня 2022 року у справі №200/854/19-а дійшов висновку, що для отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV Закону №1058-IV, необхідно, зокрема, мати відповідний страховий стаж на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, причому для чоловіків такий стаж становить не менше 35 років. Водночас Верховний Суд звернув увагу, що особа може відтермінувати реалізацію права на вихід на пенсію для набуття необхідного спеціального стажу.
Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати визначений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1191.
Згідно з пунктом 2 Порядку №1191 до страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, зараховуються періоди роботи, передбачені пунктом 7-1 розділу XV Закону №1058-IV, на посадах і в закладах, що дають право на пенсію за вислугу років відповідно до пунктів «е» – «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
При цьому відповідно до пункту 5 Порядку №1191 страховий стаж, що дає право на призначення грошової допомоги, обчислюється за даними трудової книжки та інших документів, що підтверджують стаж роботи.
Отже, визначальним для вирішення питання про зарахування спірного періоду до спеціального стажу є встановлення факту роботи позивача на відповідній посаді та у відповідному закладі охорони здоров`я, які передбачені законодавством як такі, що дають право на відповідний вид пенсійного забезпечення.
Суд зазначає, що спірний період роботи позивача з 01 вересня 1989 року по 13 липня 1992 року припадає на час до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та до запровадження персоніфікованого обліку страхового стажу.
Відтак при оцінці можливості зарахування зазначеного періоду до спеціального стажу необхідно застосовувати законодавство, яке регулювало порядок обчислення стажу на час його набуття, з урахуванням правового регулювання, чинного на момент звернення позивача за призначенням відповідної грошової допомоги.
Сам по собі факт того, що спірний період припадає на час існування СРСР, не може бути правовою підставою для його неврахування до стажу. Правове значення має не територіальна чи державна належність установи у відповідний історичний період, а підтвердження факту роботи, її характеру, посади та відповідності такої роботи вимогам законодавства для зарахування до спеціального стажу.
З матеріалів справи слідує, що факт роботи позивача у спірний період підтверджується документами, наявними в пенсійній справі. При цьому відповідач не заперечує самого факту роботи позивача у зазначений період, а фактично відмовляється від його зарахування до спеціального стажу з огляду на відсутність у довідці від 04 грудня 2025 року №223 відомостей щодо перебування або неперебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати.
Однак відсутність у зазначеній довідці відповідної інформації сама по собі не свідчить про те, що позивач фактично перебував у відпустці без збереження заробітної плати протягом спірного періоду або окремих його частин.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно з частиною другою цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.
Таким чином, саме на відповідача покладається обов`язок довести наявність правових та фактичних підстав для неврахування спірного періоду до спеціального стажу.
При цьому відповідач не надав доказів того, що позивач у період з 01 вересня 1989 року по 13 липня 1992 року фактично перебував у відпустках без збереження заробітної плати, не працював протягом відповідних періодів або що зазначений час з інших передбачених законом підстав не може бути зарахований до спеціального стажу.
Натомість відповідач фактично виходив із припущення про можливість наявності таких періодів, оскільки у довідці роботодавця відсутня відповідна інформація.
Суд вважає такий підхід необґрунтованим, оскільки відсутність певних відомостей у документі не є тотожною встановленню факту, який негативно впливає на право особи на пенсійне забезпечення. Для неврахування підтвердженого періоду роботи Пенсійний фонд повинен мати належні та допустимі докази існування обставин, які виключають можливість його зарахування до відповідного стажу.
Зазначене відповідає загальному підходу Верховного Суду у спорах щодо пенсійного забезпечення, відповідно до якого орган Пенсійного фонду України, приймаючи рішення про відмову у реалізації права особи на пенсійне забезпечення, має діяти не формально, а з урахуванням усіх документів та обставин, що підтверджують відповідне право особи.
Верховний Суд у постанові від 15 червня 2022 року у справі № 200/854/19-а, розглядаючи спір щодо права на грошову допомогу, передбачену пунктом 7-1 розділу XV Закону №1058-IV, виходив із необхідності встановлення фактичного спеціального стажу особи на відповідних посадах, а не формального підходу до моменту його набуття.
Суд також враховує, що право на грошову допомогу, передбачену пунктом 7-1 розділу XV Закону №1058-IV, є складовою права особи на соціальний захист та пенсійне забезпечення, гарантованого статтею 46 Конституції України. Тому обмеження такого права повинно ґрунтуватися на чітких законодавчих приписах та підтверджених належними доказами обставинах, а не на припущеннях.
Посилання відповідача на припинення з 01 січня 2023 року участі Російської Федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення також не впливає на правильність вирішення цього спору.
Предметом розгляду у цій справі є не питання призначення пенсії за законодавством Російської Федерації чи реалізації положень міжнародної угоди про пенсійне забезпечення, а питання врахування періоду роботи позивача, набутого ним до 01 січня 2004 року, до спеціального стажу для цілей застосування пункту 7-1 розділу XV Закону №1058-IV.
Сам факт набуття відповідного стажу в період існування СРСР не виключає можливості його врахування в Україні за умови належного документального підтвердження факту роботи та відповідності займаної посади і закладу вимогам законодавства.
Отже, доводи відповідача про неможливість зарахування спірного періоду лише з огляду на відсутність у довідці від 04 грудня 2025 року №223 інформації про відпустки без збереження заробітної плати суд вважає необґрунтованими.
Разом із тим суд звертає увагу, що для остаточного вирішення питання про право позивача на грошову допомогу необхідним є встановлення не лише факту роботи у спірний період, а й відповідності займаної ним посади та закладу охорони здоров`я вимогам пункту 7-1 розділу XV Закону №1058-IV, пунктів «е» – «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та відповідних переліків посад і закладів.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи, визначеного цією нормою.
Посади і заклади охорони здоров`я, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, визначаються відповідним Переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909.
Таким чином, якщо матеріалами пенсійної справи підтверджується, що у спірний період позивач працював на посаді та в закладі, які відповідно до законодавства дають право на зарахування відповідного періоду до спеціального стажу, та відсутні належні докази виключення такого періоду зі стажу, цей період підлягає врахуванню при визначенні спеціального стажу позивача.
Суд встановив, що відповідач визначив спеціальний стаж позивача як 33 роки 24 дні, тобто без урахування спірного періоду. Тривалість періоду з 01 вересня 1989 року по 13 липня 1992 року становить понад два роки, а тому його зарахування має істотне значення для визначення наявності у позивача необхідних 35 років спеціального стажу.
За таких обставин суд робить висновок, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №046150019521 від 06 березня 2026 року прийнято без належного та повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення питання про право позивача на отримання грошової допомоги, а тому є протиправним.
Вирішуючи питання щодо належного способу захисту порушеного права позивача, суд виходить із того, що відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає прийняття суб`єктом владних повноважень рішення на підставі закону, суд може зобов`язати відповідача вирішити питання про прийняття такого рішення з урахуванням правової оцінки суду.
З огляду на встановлені у справі обставини, суд не вбачає підстав для безпосереднього зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій, оскільки питання призначення такої допомоги належить до компетенції органу Пенсійного фонду України та потребує встановлення сукупності передбачених пунктом 7-1 розділу XV Закону №1058-IV умов, у тому числі остаточного визначення спеціального стажу позивача.
Разом з тим встановлена судом протиправність рішення відповідача зумовлює необхідність повторного розгляду заяви позивача від 27 лютого 2026 року із врахуванням висновків суду щодо необґрунтованості неврахування спірного періоду роботи з 01 вересня 1989 року по 13 липня 1992 року виключно з підстав відсутності у довідці відомостей про перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати.
Такий спосіб захисту відповідає завданню адміністративного судочинства, оскільки забезпечує реальне поновлення порушеного права позивача, не підміняючи при цьому суб`єкта владних повноважень у здійсненні належних до його компетенції повноважень.
Отже, належним та ефективним способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №046150019521 від 06 березня 2026 року, зарахування періоду роботи з 01 вересня 1989 року по 13 липня 1992 року до спеціального трудового стажу ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 лютого 2026 року про призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону №1058-IV, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, та прийняти за результатами її розгляду відповідне рішення.
Стосовно вимоги позивача про призначення ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсій, відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" суд зазначає, що призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем, тому позовні вимоги в цій частині є передчасними та задоволенню не підлягають. 
Відповідно до ч. 1ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства Українисуд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цьогоКодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 1331,20 грн, що документально підтверджується квитанцією. 
Отже, оскільки задоволено основну позовну вимогу позивача сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1331,20 грн підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ЄДРПОУ 13486010, пл. Соборна, 3 м. Слов`янськ, Донецька область 84122 Адреса для листування вул. Алексєєнко, 106 м. Дніпро, 49008) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №046150019521 від 06 березня 2026 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати період роботи з 01 вересня 1989 року по 13 липня 1992 року до спеціального трудового стажу ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 лютого 2026 року про призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, з урахуванням зарахованого періоду роботи позивача цим судовим рішенням та за результатами такого розгляду прийняти відповідне рішення.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ЄДРПОУ 13486010, пл. Соборна, 3 м. Слов`янськ, Донецька область 84122, адреса для листування: вул. Алексєєнко, 106 м. Дніпро, 49008) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1331,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук