Справа № 758/18354/25 
Категорія 65 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(ЗАОЧНЕ)

11 червня 2026 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Мельниченко К.Б., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

У С Т А Н О В И В :
У провадженні Подільського районного суду міста Києва перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що в січні 1989 року вона разом зі своєю сім?єю, що на той час складалася з 4 осіб, вселилась до квартири АДРЕСА_1 (надалі за текстом - квартира) на підставі ордеру №50916 від 24 січня 1989 року. Між її сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 11 листопада 2005 року укладено шлюб після чого нова сім?я стала проживати у квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 народила ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач), яка зареєстрована у квартирі. Однак, подружнє життя не склалося і з 2013 року ОСОБА_4 з відповідачем виїхали проживати до Кіровоградської області. Будь-яких домовленостей щодо зберігання місця проживання між сторонами не було. 19.01.2015 року сім?я офіційно розлучилася. Отже, з 2013 року по теперішній час відповідач в квартирі не проживає. Реєстрація в квартирі обмежує право позивача на отримання субсидії та на приватизацію квартири. 
Ухвалою суду від 21.11.2025 року позовну заяву залишено без руху. 
02.12.2025 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 03.12.2025 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання. 
Від відповідача до суду відзив не надходив.
У підготовче засідання 04.03.2026 року учасники справи не з`явились.
Позивачем подана заява про розгляд справи без участі, проти закриття підготовчого судового засідання не заперечила.
Ухвалою від 04.03.2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання 11.06.2026 року відповідач не прибула, явку уповноваженого представника не забезпечила.
Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечила. 
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин а бо без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, наявні передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України підстави для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 24.01.1989 року на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів від 27 грудня 1988 року № 703 на ім`я позивача був виданий ордер №50916 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 для сім`ї з чотирьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.3).
Також судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 11 листопада 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві укладено шлюб, актовий запис №1052 (а.с.10) після чого, ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилася відповідач (а.с.11), яка була зареєстрована за адресою квартири.
Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 23.03.2016 року № 850 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: з 07.02.1989 - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), з 03.03.2012 року - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ). Власником особового рахунку значиться позивач, форма власності житла неприватизована (місцевих рад) (а.с.9).
Однак, судом також встановлено, що 19 січня 2015 року Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано. Відповідач стала проживати разом з мамою ОСОБА_4 окремо від ОСОБА_3 та перебувала на її повному утриманні, що підтверджується Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 19.01.2015 року у справі №401/5060/14-ц та Рішенням від 19.01.2015 року у справі №401/5079/14 (а.с. 15-18).
Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.
Відповідно до ЗУ «Про основні засади житлової політики» від 13.01.2026 (який набрав законної сили 15.02.2026) Житловий кодекс України втратив чинність, крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи.
Згідно з ст.ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї жиле приміщення зберігається за ними протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні понад шість місяців з поважних причин, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий правовий висновок викладений у численних Постановах Верховного Суду, наприклад, від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20) та від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19).
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Подібний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 09 січня 2024 року у справі № 761/38440/21.
На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Відповідач в квартирі не проживає понад 6 місяців, квартирою не цікавиться, квартирну плату та комунальні послуги не сплачує, її речі в квартирі відсутні. Це підтверджується актами обстеження на предмет не проживання осіб за місцем реєстрації від 17 грудня 2024 року, 17 липня 2025 року та 17 листопада 2025 року, в яких вказано, що у квартирі постійно проживає лише одна особа, а саме ОСОБА_3 (а.с. 12-14).
Після розлучення відповідач перебувала на утриманні та проживала разом з ОСОБА_4 , окремо від ОСОБА_3 , який продовжує проживати у квартирі.
Відповідачем не надано до суду жодного доказу, який би підтверджував фактичне користування нею спірною квартирою, а саме, що у квартирі є її речі, кімната, якою вона користується, що вона несе витрати на утримання спірної квартири як користувач. Навпаки, за встановленими обставинами, відповідач не має інтересу до вищезгаданої квартири та має інше місце проживання. 
Судом, також, не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення позивачем та іншими зареєстрованими особами перешкод відповідачу у користуванні жилим приміщенням.
На підставі вищевикладеного, та з врахуванням того, що тривала відсутність відповідача, яка фактично не проживає у спірному житловому приміщенні, порушує права позивача як наймача житла, створює йому перешкоди у повній реалізації своїх прав та обов`язків, зокрема обмежує право на отримання субсидії та на приватизацію квартири, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Згідно з ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 47 Конституції України, статей 71, 72 Житлового кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про основні засади житлової політики», та ст.ст. 13, 81, 89, 141, 263, 265, 274-279, 280-282 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити;
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 ;
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок;
Повне найменування сторін:
Позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Відповідач - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомо);
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду;
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення;
У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення;
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя     В.В. Гребенюк