ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 526/3809/24
провадження № 61-16444св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Лютенська сільська рада Миргородського району Полтавської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 липня 2025 року у складі судді Максименко Л. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Карпушина Г. Л., Панченка О. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Лютенська сільська рада Миргородського району Полтавської області (далі - Лютенська сільська рада), про визнання заповіту недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . 
Незважаючи на те, що за життя він неодноразово вказував, що все належне йому майно заповість дочці, 02 лютого 2024 року він склав заповіт, посвідчений старостою Лисівського старостинського округу Лютенської сільської ради Фесик Н. В., яким заповів належну йому на праві власності земельну ділянку площею 3,1911 га, кадастровий номер 5320484100:00:003:0321, ОСОБА_2 . 
Посилаючись на те, що відповідачка, скористалася тим, що батько проживав один у будинку (почала контактувати з ним, увійшла в довіру, забрала всі документи, в тому числі й на земельну ділянку, «споювала» його); він не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати в момент складання заповіту, оскільки відповідачка ввела його в оману, пообіцявши «золоті гори»; він щодня перебував у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим не міг відмовитися від майже примусового посвідчення заповіту на користь відповідачки, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 02 лютого 2024 року, посвідчений старостою Лисівського старостинського округу Лютенської сільської ради Фесик Н. В.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що позивачка не довела що ОСОБА_3 на час складання оспорюваного заповіту від 02 лютого 2024 року перебував у стані, який не давав йому можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.
Сплата державного мита за посвідчення заповіту іншою особою, передчасна смерть заповідача та організація похорону померлого позивачкою не є підставою для визнання спірного правочину недійсним.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 липня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог.

Як на підставу касаційного оскарженняпозивачка посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 638/14198/18, від 04 квітня 2024 року в справі № 720/1722/19, від 25 грудня 2024 року в справі № 713/2583/22, від 12 лютого 2025 року в справі № 369/1797/19  (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій належно не встановили дійсні обставини справи. Надані нею докази підтверджують недійсність заповіту, з огляду на те, що ОСОБА_3 оспорюваний заповіт не читав та не підписував, він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки не знав, який правочин вчиняє. 
Відповідачка використала такий стан ОСОБА_3 та ввела його в оману щодо правових наслідків укладення та посвідчення заповіту. 
Суди попередніх інстанцій не врахували показань допитаних у судовому засіданні свідків, які підтвердили, що ОСОБА_3 неадекватно поводився та перебував у психічно-хворобливому стані, зловживав алкогольними напоями з вини відповідачки.
Оспорюваний заповіт був складений у Лютенській сільській раді та посвідчений старостою Лисівського старостинського округу Лютенської сільської ради Фесик Н. В., а не нотаріально, що свідчить про порушення процедури його посвідчення, зважаючи ще й на те, що за оформлення заповіту державне мито сплатила відповідачка. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 29 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 липня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Тітову М. Ю., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В. 
Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2026 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 липня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389ЦПК України; витребувано із Гадяцького районного суду Полтавської області матеріали цивільної справи № 526/3809/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У лютому 2026 року матеріали справи № 526/3809/24 надійшли до Верховного Суду.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2026 року справу призначено судді-доповідачеві 
Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Лідовець Р. А., 
у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_3 був батьком ОСОБА_1 .
За життя ОСОБА_3 на праві власності належала земельна ділянка площею 3,1911 га, кадастровий номер 5320484100:00:003:0321, розташована Лисівської сільської ради, Гадацького району, Полтавської області. 
02 лютого 2024 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким, на випадок своєї смерті, заповів належну йому земельну ділянку площею 3,1911 га, кадастровий номер 5320484100:00:003:0321, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_2 . Заповіт посвідчено старостою Лисівського старостинського округу Лютенської сільської ради Фесик Н. В., зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій Виконавчого комітету Лютенської сільської ради за №3-1.
У заповіті ОСОБА_3 власноручно зазначив, що заповіт записаний з його слів, відповідає його волі і підписаний ним власноручно. У заповіті вказано, що особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Заповіт зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій виконавчого комітету Лютенської сільської ради за № 3-1.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер в м. Гадяч. 
Згідно з інформацією Гадяцької міської центральної лікарні від 28 лютого 2025 року ОСОБА_3 на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебував.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог статей 1216, 1217 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України).
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У статтях 1233, 1234 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно (постанови Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 646/8371/17, від 29 січня 2026 року в справі № 559/2909/22)
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).
За змістом частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (постанови Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19, від 24 грудня 2025 року в справі № 697/2446/18, від 29 січня 2026 року в справі № 545/5179/22).
Установивши, що позивачка не довела, що ОСОБА_3 на час складання оспорюваного заповіту від 02 лютого 2024 року перебував у стані, який не давав йому можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували показань допитаних у судовому засіданні свідків, які підтвердили, що ОСОБА_3 неадекватно поводився та перебував у психічно-хворобливому стані, зловживав алкогольними напоями з вини відповідачки, а тому дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, є необґрунтованими. 
Для визнання правочину недійсним за частини першої статті 225 ЦК України необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц).
Зазначене дає підстави для висновку про те, що за відсутності будь-яких доказів, зокрема й висновку судово-психіатричної експертизи, призначення якої 
ОСОБА_1 вважала недоцільним, оскільки за життя її батько не перебував на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра, суди попередніх інстанцій не мали правових підстав для встановлення факту про те, що ОСОБА_3 у момент складення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, виключно на підставі показань свідків. 
Колегія суддів Верховного Суду не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 оспорюваний заповіт не читав та не підписував, оскільки звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не посилалася зазначені обставини, натомість вказувала на те, що він не розумів і не усвідомлював значення своїх дій, в момент підписання оспорюваного заповіту, що є підставою для визнання його недійсним. 
Зважаючи на наведене оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17, від 03 липня 2024 року у справі № 465/2710/20, від 12 лютого 2025 року у справі № 369/1797/19, на які посилається позивачка у касаційній скарзі, за змістом яких непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК, це має наслідком його нікчемність. 
Доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний заповіт був складений у Лютенській сільській раді та посвідчений старостою Лисівського старостинського округу Лютенської сільської ради Фесик Н. В., а не нотаріально, що свідчить про порушення процедури його посвідчення, є необґрунтованими. 
Згідно з частиною третьої статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Із матеріалів справи відомо, що рішенням першої сесії восьмого скликання Лютенської сільської ради від 19 листопада 2020 року староста Лисівського старостинського округу Лютенської сільської ради Фесик Н. В. як посадова особа органу місцевого самоврядування була уповноважена на вчинення нотаріальних дій, передбачених частиною першою статті 37 Закону України «Про нотаріат».
Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до надання суб`єктивної оцінки обставинам, які були предметом аналізу судів першої та апеляційної інстанції. 

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішення не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 липня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник