ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року   

м. Чернівці
справа № 727/13286/25
провадження № 22-ц/822/763/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
за участю секретаря судових засідань Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 24 лютого 2026 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н. М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Просила суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що згідно з ордером від 06 жовтня 2000 року № 16 серії БО, виданим виконавчим комітетом Чернівецької міської ради народних депутатів на підставі рішення Чернівецького міськвиконкому від 03 жовтня 2000 року № 670/16, ОСОБА_5 із сім`єю, а саме дружині ОСОБА_1 та дочкам ОСОБА_6 , ОСОБА_6 і ОСОБА_3 , було надано право на зайняття ізольованої трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 99,1 кв. м.
Позивачка зазначала, що з часу отримання ордера всі члени сім`ї проживали та були зареєстровані у вказаній квартирі. У подальшому відповідачі влаштували своє особисте життя, уклали шлюби та вибули зі спірної квартири на постійне місце проживання до іншого житла.
ОСОБА_2 24 листопада 2018 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 та з того часу вибула зі спірної квартири на постійне місце проживання. У квітні 2020 року ОСОБА_1 разом із чоловіком ОСОБА_5 придбали для ОСОБА_2 квартиру, а 15 липня 2020 року подарували їй трикімнатну квартиру на АДРЕСА_2 , загальною площею 100,6 кв. м. З часу набуття права власності на вказану квартиру ОСОБА_2 проживає там.
ОСОБА_3 04 жовтня 2019 року зареєструвала шлюб та з того часу проживала окремо зі своїм чоловіком. 23 лютого 2022 року ОСОБА_1 разом із чоловіком придбали для неї квартиру на АДРЕСА_3 , загальною площею 124,50 кв. м. З того часу ОСОБА_3 зі своєю сім`єю постійно проживає у цій квартирі.
Після смерті ОСОБА_5 особовий рахунок на квартиру на АДРЕСА_4 було переоформлено на ОСОБА_1 , яка стала основним квартиронаймачем. Зазначена квартира не приватизована та є єдиним житлом позивачки.
Позивачка вказувала, що після смерті чоловіка вона самостійно оплачує комунальні послуги, здійснює поточне утримання квартири, проводила ремонт у квартирі, оплачувала ремонт у під`їзді та на сходовій клітині. Водночас відповідачки у спірній квартирі не проживають, участі в її утриманні не беруть, комунальні послуги не оплачують, однак залишаються зареєстрованими у квартирі, що створює для позивачки додатковий фінансовий тягар та перешкоджає їй у належній реалізації прав щодо користування і приватизації цього житла.
ОСОБА_1 також посилалася на те, що відповідно до відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданих Департаментом надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради від 15 вересня 2025 року № 742897, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Відповідно до акта КП «Містосервіс» № 05-04/696 від 15 вересня 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані, однак не проживають за адресою: АДРЕСА_4 .
З огляду на те, що відповідачі тривалий час не користуються спірним житлом, вибули на інше постійне місце проживання, забезпечені іншим житлом та не виконують обов`язків, пов`язаних з утриманням квартири, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 24 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задоволено.
Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира є неприватизованим житлом, наданим сім`ї ОСОБА_5 на підставі ордера від 06 жовтня 2000 року № 16 серії БО.
Суд першої інстанції встановив, що у квартирі на АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Суд виходив із того, що ОСОБА_2 24 листопада 2018 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , після чого вибула зі спірної квартири на постійне місце проживання до іншого житла, а у 2020 році набула право власності на квартиру на АДРЕСА_2 , з якою у подальшому пов`язувала своє місце проживання.
Також місцевий суд встановив, що ОСОБА_3 04 жовтня 2019 року зареєструвала шлюб та проживала окремо від позивачки, а у 2022 році для її проживання було придбано квартиру на АДРЕСА_3 .
Суд першої інстанції врахував відзив ОСОБА_3 , у якому вона повністю визнала позовні вимоги та підтвердила, що не проживає у квартирі матері за адресою: АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 також зазначила, що ОСОБА_2 з листопада 2018 року не проживає у спірній квартирі, створила свою сім`ю та вибула на постійне місце проживання до іншого житла.
Місцевий суд також взяв до уваги акт КП «Містосервіс» № 05-04/696 від 15 вересня 2025 року, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані, однак не проживають у квартирі АДРЕСА_1 .
Крім того, суд першої інстанції оцінив показання свідків, зокрема колишнього чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , який підтвердив, що після укладення шлюбу вони як сім`я проживали окремо, спочатку у будинку його батьків, згодом в орендованій квартирі, а після придбання квартири на АДРЕСА_2 - проживали у цій квартирі.
Суд першої інстанції виходив із того, що надані відповідачкою ОСОБА_2 докази, зокрема витяг з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання, відповідь ВККС, довідка про отриману заробітну плату, відповідь управління комунальної власності, технічний висновок щодо квартири на АДРЕСА_5 , квитанції про внесення оплати за комунальні послуги у квартирі на АДРЕСА_6 та інші документи, не підтверджують її безперервного проживання у спірній квартирі.
З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі вибули зі спірної квартири на інше постійне місце проживання, забезпечені іншим житлом, тривалий час не користуються квартирою на АДРЕСА_6 , участі в її утриманні не беруть, а тому втратили право користування цим житловим приміщенням.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Филимонов С. М., просила рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
У поданих доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_2 уточнила вимоги апеляційної скарги та просила скасувати рішення суду першої інстанції частково, а саме в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
У частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ОСОБА_2 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Узагальнені доводи апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Филимонов С. М., посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи.
Вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене неповноважним складом суду, оскільки, за її доводами, кваліфікований електронний підпис на електронний примірник ухвали про відмову у задоволенні заяви про відвід судді накладено після проведення судового засідання 24 лютого 2026 року, в якому ухвалено рішення у справі.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про її вибуття зі спірної квартири на інше постійне місце проживання та втрату інтересу до квартири на АДРЕСА_4 .
Листування з організаціями, підпорядкованими Чернівецькій міській раді, щодо квартири на АДРЕСА_5 , не підтверджує її постійного проживання за цією адресою, оскільки ця адреса зазначалася лише для ідентифікації об`єкта нерухомого майна, стосовно якого виникали спори із сусідами та відповідними установами.
Вважає, що суд першої інстанції помилково оцінив такі документи як докази її непроживання у спірній квартирі, а також не врахував, що звернення щодо майна на АДРЕСА_5 були зумовлені необхідністю захисту цього майна.
Також ОСОБА_2 зазначає, що сусіди, які надавали пояснення проти неї, є зацікавленими та упередженими через наявність між ними конфліктів і судових спорів щодо майна, яке розташоване на АДРЕСА_5 .
Вказує, що квартира на АДРЕСА_5 є непридатною для проживання, а також була відключена від електропостачання у 2024 році, що, на її думку, спростовує можливість її проживання у цій квартирі у 2024–2025 роках.
ОСОБА_2 посилається на те, що у 2022–2025 роках перебувала у м. Києві з поважних причин, оскільки працювала у Міністерстві оборони України під час дії воєнного стану, а також брала участь у доборі на посаду судді. Вважає, що такі обставини є поважними причинами її тимчасової відсутності у спірній квартирі.
Крім того, зазначає, що її перебування у м. Києві не було безперервним, оскільки вона регулярно приїжджала до м. Чернівці, проводила вихідні у квартирі на АДРЕСА_6 та таким чином підтримувала зв`язок зі спірним житлом.
Також посилається на те, що у деклараціях про доходи зазначала, що її фактична адреса відповідає зареєстрованій адресі, крім періоду оренди квартири у м. Києві під час роботи у Міністерстві оборони України.
ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції неправильно оцінив акт КП «Містосервіс» № 05-04/696 від 15 вересня 2025 року, оскільки КП «Містосервіс» лише посвідчило підписи мешканців, але не підтверджувало достовірність викладеної в акті інформації. Крім того, на її думку, письмові пояснення окремих сусідів спростовують відомості, викладені в акті, саме щодо ОСОБА_2 .
Зазначає, що суд першої інстанції не встановив, у чому саме полягає втрата нею інтересу до спірного житла. На її думку, непроживання у квартирі з поважних причин не свідчить про втрату права користування житловим приміщенням.
Апелянтка вказує, що її інтерес до квартири на АДРЕСА_6 полягає у намірі брати участь у приватизації цього житла. На підтвердження такого інтересу посилається на довіреність на приватизацію від 03 квітня 2023 року та заяву від 15 жовтня 2025 року про початок приватизації квартири.
Також ОСОБА_2 зазначає, що брала участь в оплаті комунальних послуг за спірну квартиру, а після виникнення конфлікту щодо приватизації квартири почала здійснювати оплати окремо.
На думку апелянтки, позов ОСОБА_1 подано не з метою захисту порушеного права, а з метою усунення її від участі у приватизації квартири та забезпечення можливості одноосібної приватизації житла позивачкою.
У частині неправильного застосування норм матеріального права ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував положення Житлового кодексу України щодо вибуття на інше постійне місце проживання, оскільки відповідні положення втратили чинність після 15 лютого 2026 року.
Апелянтка також вважає, що позивачка не довела, яким саме чином реєстрація або проживання відповідачки у квартирі порушує права чи законні інтереси ОСОБА_1 , яка не є власником спірної квартири, а є основним квартиронаймачем.
ОСОБА_2 вказує, що наявність у неї іншого житла у власності не позбавляє її права брати участь у приватизації спірної квартири, оскільки законом не заборонено участь у приватизації особі, яка має інше житло, якщо таке житло не було отримане внаслідок приватизації.
У частині порушення норм процесуального права апелянтка зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності та за відсутності її представника, хоча вона перебувала на лікуванні, не могла самостійно пересуватися та просила відкласти розгляд справи.
Також ОСОБА_2 посилається на порушення її права на правничу допомогу, зазначаючи, що її представник не мав реальної можливості ознайомитися з матеріалами справи та підготувати правову позицію до судового засідання.
Крім того, апелянтка вказує, що суд першої інстанції не розглянув її клопотання про призначення судової експертизи електронних доказів, зокрема фото-, відео- та аудіоматеріалів, які, на її думку, могли підтвердити факт її перебування у спірному житлі.
У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_2 додатково посилається на істотні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які вважає підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції порушив порядок та строки її повідомлення про судові засідання. Вказує, що судові повістки на судові засідання 19 лютого 2026 року та 24 лютого 2026 року були доставлені до її електронного кабінету з порушенням п`ятиденного строку, передбаченого частиною п`ятою статті 128 ЦПК України, а тому вона не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.
Також ОСОБА_2 зазначає, що через несвоєчасне повідомлення вона була позбавлена можливості реалізувати право на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, оскільки заява про участь у режимі відеоконференції відповідно до статті 212 ЦПК України подається не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.
Крім того, апелянтка вказує, що суд першої інстанції надсилав їй саме судові повістки про виклик, а не судові повістки-повідомлення, що, на її думку, свідчило про визнання її явки обов`язковою. У зв`язку з цим вважає, що суд безпідставно розглянув справу за її відсутності, попри подані нею клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку зі станом здоров`я.
ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у зупиненні провадження у справі у зв`язку з її захворюванням, хоча вона подавала медичні документи, які, за її твердженням, підтверджували неможливість її особистої участі у судових засіданнях.
Окремо апелянтка зазначає, що суд першої інстанції порушив її право на професійну правничу допомогу. Вказує, що адвокат Филимонов С. М. отримав доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги лише 23 лютого 2026 року та того ж дня подав клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи, однак суд першої інстанції у задоволенні такого клопотання відмовив і розглянув справу за відсутності її представника.
Також ОСОБА_2 не погоджується з висновками суду першої інстанції про зловживання нею процесуальними правами та затягування розгляду справи. Стверджує, що заява про відмову від попереднього представника та заміну адвоката була подана завчасно, а необхідність заміни представника була зумовлена об`єктивними причинами та не мала на меті затягування розгляду справи.
Також у доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що 23 лютого 2026 року вона подала клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи щодо права на приватизацію спірної квартири. На її думку, суд першої інстанції безпідставно не врахував, що вирішення питання про приватизацію має значення для правильного розгляду цієї справи.
Апелянтка вважає, що суд першої інстанції поспішив із розглядом справи по суті, щоб не допустити зупинення провадження у зв`язку з розглядом справи про приватизацію, та фактично позбавив її можливості захистити своє право на участь у приватизації спірного житла.
Крім того, ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у допиті запропонованих нею свідків, натомість допитав свідків зі сторони позивачки, які є родичами або зацікавленими особами. Також вказує, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги показання її колишнього чоловіка, з яким у неї існують конфліктні відносини, та не врахував інші докази, на які вона посилалася.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 лютого 2026 року - без змін.
Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі належно досліджених доказів, а доводи апеляційної скарги такими, що зводяться до незгоди ОСОБА_2 з установленими судом обставинами.
Зазначає, що ОСОБА_2 після укладення шлюбу у 2018 році вибула зі спірної квартири на АДРЕСА_4 , проживала окремо від неї, спочатку у будинку батьків чоловіка, у подальшому в орендованій квартирі, а після набуття у 2020 році права власності на квартиру на АДРЕСА_2 - у зазначеній квартирі.
ОСОБА_1 вказує, що квартира на АДРЕСА_5 була придбана нею та її чоловіком для ОСОБА_2 , мала значно більшу площу, була придатною для проживання, з ремонтом, меблями, технікою, прибудинковою територією та необхідними умовами для проживання. Після дарування цієї квартири ОСОБА_2 перевезла туди свої речі та фактично користувалася нею як місцем проживання.
Також ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 у численних зверненнях до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, установ, а також у судових заявах зазначала адресу на АДРЕСА_5 як адресу свого проживання або постійного проживання. На думку ОСОБА_1 , такі документи підтверджують не лише формальний зв`язок відповідачки з цією квартирою як об`єктом права власності, а й фактичне користування нею як житлом.
ОСОБА_1 заперечує доводи апеляційної скарги про те, що зазначення ОСОБА_2 адреси на АДРЕСА_5 у зверненнях мало виключно мету ідентифікації належного їй майна. Вказує, що зміст відповідних звернень стосувався не лише права власності, а й побутових питань, користування квартирою, взаємовідносин із сусідами, стану прибудинкової території, комунальних послуг та інших обставин, характерних для особи, яка фактично проживає у відповідному житлі.
Позивачка також зазначає, що доводи ОСОБА_2 про її тимчасову відсутність у спірній квартирі через роботу в Міністерстві оборони України, перебування у м. Києві, конфлікт із колишнім чоловіком або періодичні приїзди до м. Чернівці не спростовують висновку суду першої інстанції, оскільки вибуття відповідачки зі спірної квартири відбулося значно раніше - після укладення шлюбу та забезпечення її окремим житлом.
ОСОБА_1 вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про наявність перешкод у користуванні квартирою на АДРЕСА_6 . Зазначає, що протягом розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 не заявляла про конфлікт із позивачкою щодо користування цією квартирою, не надавала доказів перешкоджання у проживанні та не довела, що після вибуття у 2018 році повернулася до спірної квартири як до постійного місця проживання.
Крім того, ОСОБА_1 заперечує доводи ОСОБА_2 про непридатність квартири на АДРЕСА_5 для проживання. Вказує, що на момент набуття права власності ця квартира була придатною для проживання, а наявність у подальшому певних технічних недоліків або необхідність ремонту не спростовує факту попереднього проживання ОСОБА_2 у цьому житлі та не відновлює її право користування квартирою на АДРЕСА_6 .
Позивачка також посилається на те, що заява ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення від 24 лютого 2026 року, у якій вона детально описувала побутові умови, конфлікти із сусідами, користування квартирою на АДРЕСА_5 , стан її майна та комунальні питання, додатково підтверджує, що саме ця квартира була центром її життєвих інтересів.
У відзиві зазначено, що показання свідків, допитаних судом першої інстанції, є послідовними, узгодженими між собою та з письмовими доказами. На думку ОСОБА_1 , ці показання підтверджують, що після укладення шлюбу ОСОБА_2 вибула зі спірної квартири, створила окрему сім`ю, була забезпечена окремим житлом та фактично проживала за іншою адресою.
ОСОБА_1 вказує, що доводи апеляційної скарги про упередженість свідків є необґрунтованими, оскільки родинні чи інші зв`язки свідків не свідчать про недостовірність їхніх показань, а ОСОБА_2 не навела конкретних доказів неправдивості таких показань.
На думку ОСОБА_1 , апеляційна скарга не містить доводів, які спростовують встановлені судом першої інстанції факти вибуття ОСОБА_2 зі спірної квартири, її тривалого непроживання у ній, забезпечення окремим житлом та втрати реального житлового зв`язку з квартирою на АДРЕСА_6 .
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
Згідно з ордером від 06 жовтня 2000 року № 16 серії БО, виданим виконавчим комітетом Чернівецької міської ради народних депутатів на підставі рішення Чернівецького міськвиконкому від 03 жовтня 2000 року № 670/16, ОСОБА_5 із сім`єю з п`яти осіб, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , було надано право на зайняття ізольованої трикімнатної квартири на АДРЕСА_4 (т. 1, а. с. 7).
ОСОБА_5 та ОСОБА_8 16 липня 1984 року зареєстрували шлюб, після реєстрації якого прізвище дружини змінено на « ОСОБА_9 » (т. 1, а. с. 10).
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, зворот а. с. 10).
Відповідно до відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради № 742897 від 15 вересня 2025 року, у квартирі на АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 12).
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 24 листопада 2018 року зареєстрували шлюб, після реєстрації якого прізвище дружини змінено на « ОСОБА_10 » (т. 1, а. с. 14).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 лютого 2022 року у справі № 727/55/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано, що підтверджується рішенням суду та витягом із сайту судової влади України про участь ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у справі про розірвання шлюбу (т. 1, а. с. 17-20).
Відповідно до акта КП «Містосервіс» № 05-04/696 від 15 вересня 2025 року, складеного комісією у складі техніків з організації експлуатації та ремонту житлового фонду Гончарук А. М. та ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , 1986 року народження, зареєстрована, однак не проживає за адресою: АДРЕСА_4 , про що свідчать сусіди (т. 1, а. с. 28).
Із квитанцій про оплату комунальних послуг вбачається, що оплату комунальних послуг з утримання квартири АДРЕСА_1 , здійснювали ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 34-49).
Із довідки Управління комунальної власності Чернівецької міської ради № 7 від 03 серпня 2023 року вбачається, що особові рахунки на квартиру на АДРЕСА_4 переоформлено на ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 50).
Із копій скарг та запитів, поданих ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради, вбачається, що, звертаючись із заявами до Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 зазначала адресу свого проживання: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 128-130).
15 липня 2020 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування від 15 липня 2020 року (т. 1, а. с. 132).
Із довідки № 546 від 10 листопада 2025 року, наданої Рокитнянським старостинським округом № 3, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживає постійно та безперервно у будинку АДРЕСА_7 , а лише періодично відвідує село Рокитне для догляду за могилою покійного чоловіка та у літній період (т. 1, а. с. 162).
Із запитів на отримання публічної інформації, поданих ОСОБА_2 до Чернівецького комунального територіального центру соціального обслуговування «Турбота», вбачається, що у цих запитах ОСОБА_2 зазначала своє місце проживання: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 178-182).
Із рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 31 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 з приводу спричинення у 2024 році їй шкоди зрізом дерева, що росло в адміністративних межах на АДРЕСА_5 , вбачається, що ОСОБА_2 згідно з актом дотримання вимог природоохоронного законодавства зазначала, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності (т. 1, а. с. 172-176).
Із відповіді КП «Чернівціводоканал» № 03/2/3154 встановлено, що особовий рахунок у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , відкритий на ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 215).
Із відповіді КП «Чернівціводоканал» № 03/2/3155 встановлено, що особовий рахунок у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , відкритий на ОСОБА_1 (т. 3, а. с. 5).
В апеляційній скарзі про скасування ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівців про повернення позовної заяви від 14 липня 2023 року ОСОБА_2 зазначила свою адресу: АДРЕСА_2 (т. 3, а. с. 32).
Також у скарзі від 06 травня 2025 року, адресованій Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 вказала свою адресу проживання: АДРЕСА_2 (т. 3, а. с. 50).
Із запитів від 06 травня 2025 року, 12 травня 2025 року, 19 червня 2025 року, 11 вересня 2025 року, 16 вересня 2025 року, 18 вересня 2025 року, 02 жовтня 2025 року на отримання інформації, поданих до Чернівецької міської ради, вбачається, що у цих запитах ОСОБА_2 зазначала своє постійне місце проживання: АДРЕСА_2 (т. 3, а. с. 53-65).
Межі апеляційного перегляду справи
Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт п`ятий частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 24 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задоволено.
Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подала ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Филимонов С. М.
З урахуванням поданих доповнень до апеляційної скарги ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
У частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржує та просить залишити його без змін.
Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції також подавала ОСОБА_3 . Однак ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 09 липня 2026 року прийнято відмову ОСОБА_3 від апеляційної скарги та закрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою.
Отже, рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 24 лютого 2026 року переглядається апеляційним судом лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у межах доводів та вимог апеляційної скарги і доповнень до апеляційної скарги ОСОБА_2 .
У частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та/або відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до частини першої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Разом з тим при застосуванні статей 71, 72 ЖК України необхідно розмежовувати тимчасову відсутність особи у жилому приміщенні та вибуття особи на інше постійне місце проживання.
У постанові від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 Верховний Суд зазначив, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання.
Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2025 року у справі № 756/14826/23 виходив із того, що наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття.
Аналогічний підхід щодо оцінки фактичних даних про вибуття особи зі спірного житла застосовано Верховним Судом, зокрема, у постанові від 06 квітня 2026 року у справі № 752/6921/20.
Отже, у справах цієї категорії суд має з`ясувати не лише факт непроживання особи у спірному житлі понад встановлений законом строк та причини такої відсутності, а й те, чи не свідчить поведінка особи про її вибуття на інше постійне місце проживання.
Застосовуючи наведені положення закону та висновки Верховного Суду до обставин цієї справи, колегія суддів виходить з того, що суд першої інстанції правильно розмежував тимчасову відсутність особи у жилому приміщенні та вибуття особи на інше постійне місце проживання.
У справі встановлено, що ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу 24 листопада 2018 року вибула зі спірної квартири на АДРЕСА_4 та проживала окремо від позивачки.
Зокрема, після укладення шлюбу ОСОБА_2 проживала разом із чоловіком, спочатку у будинку його батьків за адресою: АДРЕСА_8 , в літній період 2019 року - в орендованій квартирі на АДРЕСА_6 , а після набуття права власності на квартиру на АДРЕСА_2 - у зазначеній квартирі.
Такі обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , договором дарування квартири від 15 липня 2020 року, письмовими доказами, у яких ОСОБА_2 зазначала адресу на АДРЕСА_2 як місце свого проживання, а також показаннями свідків, яким суд першої інстанції надав оцінку у сукупності з іншими доказами.
При цьому наявність реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі не свідчить про збереження за нею реального зв`язку з цим приміщенням, оскільки судом встановлено її тривале непроживання у квартирі, проживання в іншому житлі та забезпеченість окремою квартирою.
Отже, встановлені у справі обставини свідчать не про тимчасову відсутність ОСОБА_2 у спірній квартирі з поважних причин, а про її вибуття до іншого житла в тому ж населеному пункті, тривале непроживання у квартирі на АДРЕСА_6 та втрату реального зв`язку зі спірним приміщенням.
У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15-ц (провадження № 61-25867св18), зазначено, що основною умовою втрати права користування житловим приміщенням у зв`язку з вибуттям особи є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання, а тому суд має встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні і допустимі докази на підтвердження цих обставин.
У цій справі суд першої інстанції встановив конкретні житлові приміщення, з якими ОСОБА_2 пов`язувала своє проживання після вибуття зі спірної квартири.
Зокрема, після укладення шлюбу ОСОБА_2 проживала разом із чоловіком у будинку його батьків за адресою: АДРЕСА_8 , а в літній період 2019 року - в орендованій квартирі на АДРЕСА_6 . Наведені обставини свідчать, що після створення сім`ї ОСОБА_2 фактично проживала окремо від позивачки та пов`язувала своє проживання з іншим житлом.
У подальшому таким житлом стала квартира на АДРЕСА_2 , яку ОСОБА_2 набула у власність за договором дарування від 15 липня 2020 року та адресу якої надалі зазначала у зверненнях, запитах і судових документах як адресу проживання або постійного проживання.
Отже, висновок суду першої інстанції про вибуття ОСОБА_2 зі спірної квартири ґрунтується не на припущенні про її непроживання у квартирі на АДРЕСА_6 , а на встановленні конкретних житлових приміщень, з якими вона після укладення шлюбу та надалі пов`язувала своє проживання.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини виходить із того, що поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується приміщенням, у якому особа проживає на законних підставах, а залежить від фактичних обставин, зокрема від наявності достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем.
У рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «житло» є автономним і не залежить від класифікації у національному праві, а також що втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що при вирішенні спорів про виселення особи або визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд має оцінити, чи є втручання у право особи на повагу до житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві, тобто чи відповідає воно нагальній суспільній необхідності та чи є співмірним із переслідуваною законною метою.
Втручання у право апелянтки на житло переслідує легітимну мету - захист житлових прав та законних інтересів ОСОБА_1 як основного квартиронаймача спірної квартири, яка проживає у ній, несе витрати на її утримання та має право на усунення правової невизначеності щодо складу осіб, які зберігають право користування цим житлом.
Оцінюючи пропорційність такого втручання, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 після укладення шлюбу вибула зі спірної квартири, тривалий час у ній не проживає, у 2020 році набула у власність окрему квартиру на АДРЕСА_2 , у низці звернень та документів зазначала цю адресу як місце свого проживання або постійне місце проживання, а належних доказів збереження реального зв`язку з квартирою на АДРЕСА_6 не надала.
За таких обставин визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідає справедливому балансу між можливим втручанням у її право на повагу до житла та правами й законними інтересами ОСОБА_1 як основного квартиронаймача.
Таке втручання є пропорційним і не покладає на ОСОБА_2 надмірного індивідуального тягаря, оскільки матеріалами справи підтверджено її вибуття зі спірного житла, тривале непроживання у ньому, забезпеченість іншим житлом та втрату реального зв`язку з квартирою на АДРЕСА_6 .
Щодо доводів апеляційної скарги про розгляд справи неповноважним складом суду
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене неповноважним складом суду у зв`язку з підписанням ухвали про відмову у задоволенні заяви про відвід судді після проведення судового засідання 24 лютого 2026 року, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до частин першої, другої статті 261 ЦПК України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).
Відповідно до частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу розглянуто неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
Подібний підхід щодо співвідношення несвоєчасного підписання судового рішення та непідписання судового рішення висловлено Верховним Судом у постанові від 04 червня 2026 року у справі № 500/5212/24, у якій зазначено, що несвоєчасне підписання судового рішення не є тотожним його непідписанню та не утворює безумовної підстави для скасування судового рішення, якщо це не вплинуло на зміст судового рішення, законність висновків суду або не призвело до порушення принципу законного складу суду.
ОСОБА_2 пов`язує відсутність у судді повноважень на розгляд справи з часом накладення кваліфікованого електронного підпису на електронний примірник ухвали про відмову у задоволенні заяви про відвід.
Разом з тим наведені доводи не підтверджують, що справа була розглянута неповноважним складом суду або що заявлений ОСОБА_2 відвід судді був обґрунтованим.
Матеріали справи не містять даних про те, що питання про відвід залишалося невирішеним на момент ухвалення рішення суду першої інстанції або що склад суду, який ухвалив рішення від 24 лютого 2026 року, був неповноважним.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про ухвалення рішення неповноважним складом суду не знайшли свого підтвердження та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та помилкове ототожнення тимчасової відсутності ОСОБА_2 у спірній квартирі з її вибуттям на інше постійне місце проживання колегія суддів вважає необґрунтованими.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції виходив не лише з факту непроживання ОСОБА_2 у квартирі на АДРЕСА_4 понад встановлений законом строк, а з сукупності обставин, які свідчать про її вибуття зі спірного житла та обрання іншого місця проживання.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу 24 листопада 2018 року проживала окремо від позивачки, у 2020 році набула право власності на квартиру на АДРЕСА_2 , у різних зверненнях та документах зазначала цю адресу як адресу свого проживання, а доказів її безперервного проживання у спірній квартирі матеріали справи не містять.
При цьому набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру на АДРЕСА_2 не було випадковою обставиною, а відбулося внаслідок дарування їй цього житла батьком, що підтверджується договором дарування квартири від 15 липня 2020 року та узгоджується з показаннями свідків, які вказували на забезпечення батьками дочок окремим житлом після створення ними власних сімей.
Отже, висновок суду першої інстанції ґрунтується не на факті реєстрації чи відсутності відповідачки, а на оцінці її поведінки у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема на тому, що після створення сім`ї вона вибула зі спірної квартири, була забезпечена окремим житлом та у подальшому пов`язувала своє проживання саме з іншим житловим приміщенням.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково застосував статтю 107 ЖК України, оскільки окремі положення Житлового кодексу України втратили чинність після 15 лютого 2026 року, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Також у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 911/956/17 зазначено, що частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Статтею 5 ЦК України «Дія актів цивільного законодавства у часі» визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Отже, за загальним правилом до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.
У цій справі обставини, з якими ОСОБА_1 пов`язує втрату ОСОБА_2 права користування спірним житловим приміщенням, а саме вибуття відповідачки зі спірної квартири після укладення шлюбу, її тривале непроживання у квартирі та пов`язування свого проживання з іншим житлом, виникли до втрати чинності окремими положеннями Житлового кодексу України.
Тому спірні правовідносини підлягають оцінці за нормами житлового законодавства, чинними на час виникнення та існування відповідних обставин, зокрема з урахуванням положень статті 107 ЖК України.
Такий висновок також узгоджується з правовим підходом Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20, провадження № 61-11523сво23, відповідно до якого «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє», а тому «акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності».
За таких обставин доводи апеляційної скарги у цій частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права.
Щодо доводів апеляційної скарги про оцінку звернень та запитів ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення листування ОСОБА_2 щодо майна на АДРЕСА_5 , колегія суддів вважає необґрунтованими.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції врахував не зміст спорів, з приводу яких ОСОБА_2 зверталася до відповідних органів та установ, а зазначення нею у таких зверненнях, скаргах та запитах адреси на АДРЕСА_2 як адреси свого проживання або постійного місця проживання.
Отже, ці документи були оцінені судом саме як джерело відомостей про адресу, яку сама відповідачка повідомляла органам та установам як місце свого проживання, а не як докази правомірності чи неправомірності дій сусідів, органів місцевого самоврядування або інших осіб щодо майна на АДРЕСА_5 .
Посилання ОСОБА_2 на те, що відповідні звернення стосувалися захисту належного їй майна на АДРЕСА_5 , не спростовує того, що у цих документах вона сама самостійно зазначала цю адресу як адресу свого проживання або постійного місця проживання.
Водночас зазначені звернення та запити не були єдиною підставою для висновку суду першої інстанції про вибуття ОСОБА_2 зі спірної квартири. Суд оцінив їх у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема з договором дарування квартири на вул. Сагайдачного, актом КП «Містосервіс», даними щодо особових рахунків, квитанціями про оплату комунальних послуг, визнанням позову ОСОБА_3 та показаннями свідків.
Тому твердження ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції ототожнив зміст листування щодо майна на вул. Сагайдачного з фактом її проживання за цією адресою або зробив висновок про її вибуття зі спірної квартири виключно на підставі такого листування, не відповідає змісту оскаржуваного рішення.
Пояснення апелянтки про мету відповідних звернень не спростовує інших встановлених у справі обставин, які у своїй сукупності вказують на тривале непроживання ОСОБА_2 у квартирі на АДРЕСА_6 , наявність у неї іншого житла та втрату зв`язку зі спірною квартирою.
Щодо доводів апеляційної скарги про акт КП «Містосервіс»
Доводи апеляційної скарги про неналежність акта КП «Містосервіс» № 05-04/696 від 15 вересня 2025 року також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Із рішення суду першої інстанції вбачається, що цей акт був одним із доказів, на які послався суд, встановлюючи факт непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі. Разом із тим акт КП «Містосервіс» не був єдиним доказом, покладеним в основу рішення.
Посилання апелянтки на те, що КП «Містосервіс» лише посвідчило підписи мешканців, а окремі сусіди у подальшому надали інші пояснення, не спростовує висновку суду, оскільки такий висновок ґрунтується не лише на цьому акті, а на сукупності доказів у справі.
Щодо доводів апеляційної скарги про роботу у Міністерстві оборони України, перебування у м. Києві та стан здоров`я
Доводи апеляційної скарги про те, що у 2022-2025 роках ОСОБА_2 перебувала у м. Києві у зв`язку з роботою у Міністерстві оборони України, брала участь у доборі на посаду судді, а також перебувала на лікуванні, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Такі обставини можуть мати значення для оцінки поважності причин тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні. Однак у цій справі суд першої інстанції виходив із того, що вибуття ОСОБА_2 зі спірної квартири відбулося раніше - після укладення шлюбу та подальшого набуття нею іншого житла у м. Чернівці.
Отже, докази роботи у м. Києві у 2022-2025 роках, участі у доборі на посаду судді чи перебування на лікуванні не спростовують встановлених судом обставин щодо зміни відповідачкою місця проживання після укладення шлюбу та втрати постійного зв`язку зі спірною квартирою.
Доводи апелянтки про регулярні приїзди до м. Чернівці також не є достатніми для висновку про постійне проживання у квартирі на АДРЕСА_6 . Періодичне перебування особи у певному населеному пункті або відвідування житла не тотожне користуванню цим житлом як постійним місцем проживання.
Щодо доводів апеляційної скарги про непридатність квартири на АДРЕСА_5 для проживання
Посилання ОСОБА_2 на непридатність квартири на вул. Сагайдачного для проживання у 2024-2025 роках не спростовує висновку суду першої інстанції про її попереднє вибуття зі спірної квартири.
Такі доводи стосуються стану належного їй майна у 2024-2025 роках, тобто після набуття права власності на це житло та після періоду, з яким суд першої інстанції пов`язав вибуття відповідачки з квартири на АДРЕСА_6 .
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував показання свідка ОСОБА_7 , колишнього чоловіка ОСОБА_2 , який підтвердив, що після укладення шлюбу вони як сім`я проживали окремо від ОСОБА_1 , спочатку у будинку його батьків, у подальшому в орендованій квартирі, а після набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру на АДРЕСА_5 - у цій квартирі.
Свідок також пояснив, що на момент проживання подружжя квартира на АДРЕСА_5 була придатною для проживання, з ремонтом, мала прибудинкову територію, а подружжя облаштовувало її технікою і меблями.
Отже, доводи апелянтки про непридатність квартири на АДРЕСА_5 у 2024-2025 роках не спростовують того, що після набуття права власності на цю квартиру ОСОБА_2 користувалася нею як житлом та пов`язувала з нею своє місце проживання.
Подальший стан квартири, яка належить ОСОБА_2 на праві власності, у тому числі забезпечення її утримання, оплата необхідних послуг та вжиття заходів для приведення житла у придатний для проживання стан, належить до сфери відповідальності власника такого майна.
ОСОБА_2 є повнолітньою працездатною особою, працювала та отримувала дохід, а тому не довела існування об`єктивних, незалежних від неї обставин, які позбавляли її можливості утримувати належну їй квартиру або вживати заходів для підтримання її у придатному для проживання стані.
За таких обставин посилання апелянтки на технічний стан квартири на АДРЕСА_5 у 2024-2025 роках не підтверджує її постійного проживання у квартирі на АДРЕСА_6 та не свідчить про збереження з нею зв`язку, як місцем її постійного проживання.
Щодо доводів апеляційної скарги про збереження інтересу до спірної квартири та намір брати участь у приватизації
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не втратила інтересу до спірної квартири, оскільки має намір брати участь у її приватизації, колегія суддів відхиляє.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19, про те, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Колегія суддів враховує наведений правовий висновок, однак зазначає, що він не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.
За обставинами справи № 161/20415/19 суди виходили з того, що відповідач був тимчасово відсутній у спірному житлі з поважних причин, іншого житла для зміни місця проживання не мав та не втратив інтересу до спірного житла. Тому Верховний Суд погодився з висновком про відсутність підстав для визнання його таким, що втратив право користування квартирою.
Колегія суддів також враховує, що у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, на яку за змістом посилається апелянтка, було встановлено, що відповідач інтерес до кімнати не втрачав, у зв`язку з характером своєї роботи періодично приїздив до неї, там зберігалися його меблі та речі, а іншого житла він не мав.
Натомість у цій справі встановлено інші фактичні обставини. ОСОБА_2 після укладення шлюбу вибула зі спірної квартири, проживала окремо від позивачки, а у 2020 році набула у власність окрему квартиру на АДРЕСА_2 .
Матеріалами справи підтверджено, що квартира на АДРЕСА_2 належала ОСОБА_5 , який перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , та 15 липня 2020 року була подарована ним ОСОБА_2 , його повнолітній дочці, якій на час укладення договору дарування було 33 роки.
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував показання свідка ОСОБА_7 , колишнього чоловіка ОСОБА_2 , який підтвердив, що після укладення шлюбу вони як сім`я проживали окремо від ОСОБА_1 : спочатку у будинку його батьків, у подальшому в орендованій квартирі, а після набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру на АДРЕСА_5 - у цій квартирі.
Також суд першої інстанції врахував показання свідка ОСОБА_12 , яка підтвердила, що після укладення шлюбів дочки ОСОБА_9 почали проживати окремо та були забезпечені батьками окремим житлом.
Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 подала відзив, у якому на той час визнала позовні вимоги та повідомила суду відомі їй обставини щодо свого проживання і проживання ОСОБА_2 .
Зокрема, вона підтвердила, що сама після укладення шлюбу проживала окремо від позивачки, а з кінця 2022 року проживає у квартирі на АДРЕСА_3 . Також ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_2 з листопада 2018 року не проживає у квартирі матері на АДРЕСА_6 , створила сім`ю та вибула на постійне місце проживання до іншого житла.
Зазначені показання та пояснення узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі, зокрема договором дарування квартири на АДРЕСА_5 , договором купівлі-продажу квартири на АДРЕСА_9 , а також відомостями про зазначення ОСОБА_2 адреси на АДРЕСА_5 як місця проживання або постійного місця проживання.
Колегія суддів також враховує, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 пов`язувала поновлення свого проживання у спірній квартирі з лютим 2025 року. Такі пояснення не підтверджують її постійного та безперервного проживання у квартирі на АДРЕСА_6 після укладення шлюбу у 2018 році, а навпаки узгоджуються з висновком суду першої інстанції про тривале непроживання відповідачки у спірному житлі.
Посилання ОСОБА_2 на наявність конфлікту з матір`ю та перешкод у користуванні спірною квартирою не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують встановлених судом обставин її вибуття зі спірного житла після укладення шлюбу, набуття у власність іншого житла та тривалого непроживання у квартирі на АДРЕСА_6 .
За таких обставин забезпечення ОСОБА_2 окремим житлом обґрунтовано врахував суд першої інстанції і враховує апеляційний суд, оцінюючи поведінку сторін, причини непроживання апелянтки у спірній квартирі та наявність або відсутність у неї зв`язку з квартирою на АДРЕСА_6 .
Оцінюючи доводи апелянтки про збереження інтересу до квартири на АДРЕСА_6 , колегія суддів розмежовує інтерес особи до житла як місця постійного проживання та майновий інтерес, пов`язаний із можливістю участі у приватизації цього житла.
Посилання ОСОБА_2 на постанову Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17 щодо ознак законного інтересу не змінює правильності висновків суду першої інстанції, оскільки у цій справі має значення наявність не будь-якого інтересу до спірної квартири, а збереження саме зв`язку з нею як з місцем проживання.
У спорах про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, значення має не будь-який інтерес особи до житла, зокрема не лише намір брати участь у його приватизації, а обставини, які підтверджують збереження за особою права користування відповідним житловим приміщенням: проживання у ньому, участь в утриманні житла, а також поведінка особи, спрямована на користування цим житлом як місцем проживання.
Такий підхід узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 червня 2022 року у справі № 552/1123/20, відповідно до яких право особи на участь у приватизації житла пов`язується, зокрема, з постійним проживанням у відповідному житловому приміщенні або збереженням за особою права на це житло.
Отже, право на участь у приватизації житлового приміщення є похідним від наявності права користування відповідним житлом, а тому намір ОСОБА_2 брати участь у приватизації не може бути самостійною підставою для збереження за нею права користування квартирою у разі встановлення обставин, які свідчать про втрату такого права.
За таких обставин довіреність на приватизацію, заява про початок приватизації та наявність бажання брати участь у приватизації квартири не є достатніми доказами збереження за ОСОБА_2 права користування квартирою на АДРЕСА_6 як житлом.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність порушеного права позивачки
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не довела порушення своїх прав, оскільки не є власником спірної квартири, є безпідставними.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем спірної квартири, особові рахунки на квартиру переоформлені на неї, вона проживає у квартирі та несе витрати на її утримання.
Збереження реєстрації у квартирі осіб, які вибули зі спірного житла, не користуються ним як місцем проживання та не беруть належної участі в його утриманні, впливає на обсяг житлових прав та обов`язків позивачки і створює для неї правову невизначеність щодо користування та оформлення прав на це житло.
Отже, ОСОБА_1 як основний квартиронаймач має право на звернення до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Щодо доводів апеляційної скарги про оплату комунальних послуг
Доводи ОСОБА_2 про здійснення нею окремих платежів за комунальні послуги у спірній квартирі не спростовують висновків суду першої інстанції.
У постанові від 15 січня 2025 року у справі № 761/9063/21 Верховний Суд зазначив, що сплата комунальних послуг не підтверджує постійного проживання у спірному нерухому майні.
Із рішення суду першої інстанції вбачається, що суд врахував наявність квитанцій, однак дійшов висновку, що такі документи не підтверджують безперервного проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі.
Колегія суддів погоджується з таким підходом, оскільки сплата окремих платежів не є достатнім доказом постійного проживання особи у житловому приміщенні та користування ним як своїм житлом, особливо за наявності інших доказів, які свідчать про вибуття особи до іншого житла.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про розгляд справи за відсутності відповідачки та її представника, а також доводів доповнень до апеляційної скарги про неналежне повідомлення ОСОБА_2 про судові засідання
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з розглядом справи за відсутності ОСОБА_2 та її представника, а також через порушення судом першої інстанції строків вручення судових повісток, колегія суддів вважає необґрунтованими.
У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції порушив вимоги частини п`ятої статті 128 ЦПК України, оскільки повістку на судове засідання 19 лютого 2026 року було доставлено до її електронного кабінету 18 лютого 2026 року, а повістку на судове засідання 24 лютого 2026 року - 20 лютого 2026 року.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Колегія суддів враховує, що питання повідомлення ОСОБА_2 про судові засідання 19 лютого 2026 року та 24 лютого 2026 року вже було предметом оцінки Чернівецького апеляційного суду під час перегляду ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 лютого 2026 року про залишення зустрічного позову ОСОБА_2 без розгляду.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 23 квітня 2026 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 лютого 2026 року про залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду скасовано, а справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставою для скасування зазначеної ухвали було те, що ОСОБА_2 не була завчасно повідомлена про судове засідання, призначене на 19 лютого 2026 року, у зв`язку з чим її подальша неявка у судове засідання 24 лютого 2026 року не могла вважатися повторною неявкою належним чином повідомленого позивача за зустрічним позовом у розумінні статей 223, 257 ЦПК України.
Разом з тим зазначена постанова апеляційного суду не містить висновку про те, що ОСОБА_2 не була повідомлена про судове засідання 24 лютого 2026 року. Навпаки, апеляційний суд виходив із того, що про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 24 лютого 2026 року, ОСОБА_2 була повідомлена шляхом направлення судової повістки до її електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд».
Отже, скасування ухвали суду першої інстанції про залишення зустрічного позову без розгляду не свідчить про незаконність рішення суду першої інстанції, ухваленого за результатами розгляду первісного позову. Процесуальні наслідки повторної неявки позивача за зустрічним позовом та можливість розгляду первісного позову за відсутності належним чином повідомленого відповідача є різними процесуальними питаннями.
Матеріали справи також свідчать, що до судового засідання 24 лютого 2026 року ОСОБА_2 та її представник подавали до суду заяви і клопотання, у яких посилалися саме на призначення справи до розгляду на цю дату. Отже, відповідачка була обізнана про дату, час і місце судового засідання 24 лютого 2026 року.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 брала участь у справі шляхом подання письмових заяв, відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, клопотань та письмових доказів, користувалася підсистемою «Електронний суд», тобто реалізовувала свої процесуальні права у суді першої інстанції.
Суд першої інстанції врахував повідомлення ОСОБА_2 про стан здоров`я та її клопотання про відкладення розгляду справи, однак за наявними у справі матеріалами дійшов висновку про можливість вирішення спору за відсутності відповідачки, з огляду на подані нею письмові пояснення, заяви, клопотання та докази.
Крім того, ОСОБА_2 реалізувала право на апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу через представника, навела доводи щодо незаконності рішення та подала пояснення щодо обставин, які вважає істотними для правильного вирішення справи.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення строків повідомлення не підтверджують, що суд першої інстанції розглянув справу по суті за відсутності ОСОБА_2 , яка не була повідомлена про дату, час і місце судового засідання 24 лютого 2026 року.
Встановлене апеляційним судом порушення щодо несвоєчасного повідомлення ОСОБА_2 про судове засідання 19 лютого 2026 року мало значення для вирішення питання про законність залишення її зустрічного позову без розгляду з підстав повторної неявки. Однак це порушення не свідчить про наявність обов`язкової підстави для скасування рішення суду першої інстанції від 24 лютого 2026 року, яким вирішено первісний позов ОСОБА_1 , оскільки про судове засідання 24 лютого 2026 року ОСОБА_2 була повідомлена та фактично знала про його призначення.
Тому доводи апеляційної скарги про розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та її представника, а також доводи доповнень до апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідачки не свідчать про таке істотне порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи за первісним позовом.
Посилання апелянтки на неможливість реалізації права на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції також не свідчить про незаконність рішення суду першої інстанції.
Матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_2 або її представник зверталися до суду із заявою про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, а суд першої інстанції відмовив у задоволенні такої заяви.
Щодо доводів доповнень до апеляційної скарги про направлення ОСОБА_2 судових повісток про виклик
У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції направляв їй саме судові повістки про виклик, а не судові повістки-повідомлення, у зв`язку з чим вважає, що її явка у судові засідання була визнана судом обов`язковою.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою; суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою; судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик, а судові повідомлення - судовими повістками-повідомленнями.
Разом з тим доводи апелянтки у цій частині не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Матеріали справи не містять даних про ухвалення судом першої інстанції окремого процесуального рішення, яким особисту явку ОСОБА_2 у судове засідання 24 лютого 2026 року було визнано обов`язковою.
Направлення судової повістки про виклик за обставин цієї справи не підтверджує наявності безумовної підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_2 була обізнана про розгляд справи та до судового засідання 24 лютого 2026 року подавала до суду заяви і клопотання.
Отже, посилання апелянтки на форму направленої їй судової повістки не підтверджує наявності такого порушення норм процесуального права, яке відповідно до статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції або призвело до неправильного вирішення справи.
Щодо доводів доповнень до апеляційної скарги про безпідставну відмову у зупиненні провадження у справі у зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_2 , а також вирішення іншої справи щодо приватизації спірної квартири
Доводи апелянтки про те, що суд першої інстанції безпідставно не зупинив провадження у справі у зв`язку з її станом здоров`я, не дають підстав для скасування рішення.
За змістом пункту 2 частини першої статті 252 ЦПК України суд може зупинити провадження у справі у разі захворювання учасника справи, підтвердженого медичною довідкою, що виключає можливість явки до суду протягом тривалого часу.
Отже, зупинення провадження у справі з цієї підстави є правом суду та залежить від встановлення обставин, які об`єктивно унеможливлюють подальший розгляд справи.
У цій справі наявність у ОСОБА_2 тимчасових проблем зі здоров`ям могла мати значення для вирішення питання про відкладення розгляду справи або забезпечення її участі у судовому засіданні, однак не свідчила про об`єктивну неможливість розгляду справи за наявними матеріалами, з огляду на те, що відповідачка подавала письмові пояснення, клопотання, докази та користувалася правничою допомогою.
Доводи ОСОБА_2 про необхідність зупинення провадження у цій справі до вирішення іншої справи щодо приватизації спірної квартири також є необґрунтованими.
Предметом розгляду у цій справі є наявність або відсутність у відповідачки права користування спірним житловим приміщенням. Натомість право на участь у приватизації житла є похідним від наявності права користування таким житлом.
Тому звернення ОСОБА_2 з іншим позовом щодо приватизації квартири не свідчило про об`єктивну неможливість розгляду цієї справи та не було безумовною підставою для зупинення провадження.
Щодо доводів апеляційної скарги про недослідження судом першої інстанції доказів, поданих ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, подані ОСОБА_2 , а також безпідставно не дослідив електронні докази, фото-, аудіо- та відеоматеріали, не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів враховує, що питання щодо можливості прийняття та дослідження таких доказів уже було предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 18 червня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_2 та її представника від 03 квітня, 04 квітня та 06 квітня 2026 року про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.
Зазначеною ухвалою, зокрема, вирішено питання щодо можливості прийняття на стадії апеляційного перегляду копії трудової книжки, медичних документів, відповіді УЖКГ, електронних доказів, доказів, поданих до суду першої інстанції разом із клопотаннями від 20 січня та 21 січня 2026 року, а також інших доказів, на які посилалася відповідачка.
Апеляційний суд у зазначеній ухвалі дійшов висновку про відсутність передбачених статтею 367 ЦПК України підстав для прийняття цих доказів на стадії апеляційного перегляду.
Крім того, апеляційний суд уже надав оцінку доводам ОСОБА_2 про ігнорування судом першої інстанції поданих нею клопотань та зазначив, що такі доводи є помилковими, оскільки клопотання від 20 січня, 21 січня та 22 січня 2026 року були залишені без розгляду ухвалою суду першої інстанції від 24 лютого 2026 року.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив відповідні докази або проігнорував клопотання ОСОБА_2 , не спростовують законності оскаржуваного рішення, оскільки питання щодо процесуальної можливості врахування цих доказів уже вирішено судом апеляційної інстанції.
Водночас навіть можливе підтвердження окремих фактів перебування ОСОБА_2 у квартирі на АДРЕСА_6 не є тотожним доказу її постійного проживання у цій квартирі та не спростовує сукупності встановлених у справі обставин щодо її вибуття зі спірного житла.
З урахуванням наведеного доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та висновку про те, що ОСОБА_2 тривалий час не користується спірною квартирою, вибула до іншого житла та втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення права ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу
Доводи апелянтки про те, що її представник ОСОБА_4 отримав доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги 23 лютого 2026 року та того ж дня подав клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи, не свідчать про безумовну незаконність рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції вирішував питання про можливість розгляду справи з урахуванням тривалості розгляду справи, попередньої процесуальної поведінки сторін, наявності у справі письмової позиції ОСОБА_2 , поданих нею доказів і клопотань, а також відсутності даних про те, що розгляд справи за її відсутності був неможливим.
Відмова ОСОБА_2 від попереднього представника та подальше звернення щодо заміни адвоката не є самостійною підставою для висновку про те, що суд першої інстанції був зобов`язаний відкласти розгляд справи незалежно від інших обставин.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та власного тлумачення апелянткою встановлених обставин, однак не містять підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права або істотне порушення норм процесуального права.
Щодо заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності
Після відкриття апеляційного провадження ОСОБА_2 подала заяву про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Колегія суддів не вбачає підстав для врахування зазначеної заяви на стадії апеляційного перегляду з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Отже, за загальним правилом заява про застосування позовної давності має бути подана стороною до ухвалення рішення судом першої інстанції.
У постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц, провадження № 61-4916св20, зазначено, що оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Також у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 450/169/13-ц зазначено: «відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Оскільки відповідачем, до ухвалення судом першої інстанції рішення, без поважних причин не було заявлено про застосування позовної давності, апеляційний суд не мав підстав для вирішення відповідної заяви ОСОБА_1, поданої на стадії апеляційного перегляду справи».
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 була обізнана про розгляд справи судом першої інстанції, подавала відзив на позовну заяву, зустрічний позов, заяви, клопотання, письмові пояснення та докази, а також користувалася правничою допомогою.
Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 та її представники не заявляли про застосування позовної давності та не посилалися на сплив позовної давності як на підставу для відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів враховує, що можливість подання заяви про застосування позовної давності на стадії апеляційного перегляду допускається лише у виняткових випадках, зокрема якщо сторона не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції або з інших об`єктивних причин була позбавлена можливості заявити про застосування позовної давності до ухвалення рішення.
Такі обставини у цій справі не встановлені.
Навпаки, матеріали справи підтверджують, що ОСОБА_2 знала про існування спору, брала участь у розгляді справи шляхом подання численних письмових заяв і клопотань, викладала свої заперечення проти позову та мала можливість заявити про застосування позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Посилання ОСОБА_2 на неналежне повідомлення про окремі судові засідання не свідчить про те, що вона була позбавлена можливості заявити про застосування позовної давності під час розгляду справи судом першої інстанції, оскільки вона була обізнана про предмет спору, подавала письмові процесуальні документи та реалізовувала свої процесуальні права.
При відсутності об`єктивних причин, які перешкоджали своєчасному поданню такої заяви, вона не може бути використана на стадії апеляційного перегляду для обґрунтування нової підстави для відмови у позові.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що заява ОСОБА_2 про застосування позовної давності подана несвоєчасно, а виняткових підстав для її врахування судом апеляційної інстанції не встановлено.
Щодо клопотань учасників справи
ОСОБА_1 у запереченнях на заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності від 07 липня 2026 року також заявила клопотання, яке просила розглянути у разі, якщо апеляційний суд дійде висновку про поважність причин неподання ОСОБА_2 у суді першої інстанції заяви про застосування позовної давності та прийме таку заяву до розгляду.
Зокрема, ОСОБА_1 просила у такому випадку надати їй дозвіл на подання доказів щодо поважності причин пропуску позовної давності, викликати для допиту в судовому засіданні як свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Оскільки колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності на стадії апеляційного перегляду, клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на подання додаткових доказів, виклик свідків задоволенню також не підлягає.
Також ОСОБА_2 08 липня 2026 року та 09 липня 2026 року подала до апеляційного суду клопотання про визнання доказів неналежними, недопустимими та недостовірними.
У клопотаннях ОСОБА_2 просила визнати неналежними, недопустимими та недостовірними показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , а також виключити їх із доказової бази у справі.
Клопотання мотивовані тим, що зазначені свідки є зацікавленими особами, перебувають у родинних, колишніх сімейних або конфліктних відносинах з учасниками справи, а тому їхні показання не можуть бути покладені в основу судового рішення.
Також ОСОБА_2 просила визнати неналежними та недопустимими акт КП «Містосервіс» № 05-04/696 від 15 вересня 2025 року, акт від 09 листопада 2025 року, складений мешканцями будинків на АДРЕСА_5 , а також окремі письмові матеріали, долучені стороною позивачки до матеріалів справи. Зокрема, ОСОБА_2 посилалася на те, що такі документи є незасвідченими копіями, не стосуються предмета доказування, містять відомості за 2024-2025 роки, тобто за період, який не підлягає доказуванню у цій справі, а також були отримані з порушенням порядку, встановленого законом.
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення зазначених клопотань.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, неналежність, недопустимість, недостовірність доказу та недостатність доказів є різними процесуальними категоріями. Заперечення учасника справи проти змісту доказу, незгода з його оцінкою судом першої інстанції або твердження про зацікавленість особи, яка надала показання, не свідчить про недопустимість такого доказу в розумінні статті 78 ЦПК України.
Щодо показань свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 колегія суддів виходить з того, що родинні, колишні сімейні, особисті або конфліктні відносини свідків з учасниками справи не є підставою для визнання їхніх показань недопустимими доказами.
Такі обставини можуть враховуватися судом під час оцінки достовірності показань свідків, їх узгодженості з іншими доказами у справі, достатності та взаємного зв`язку доказів у сукупності, однак не свідчать про те, що такі показання одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_16 є адвокатом та надавала позивачці позасудову правову допомогу, також не є безумовною підставою для визнання її показань недопустимими.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 70 ЦПК України не можуть бути допитані як свідки особи, які за законом зобов`язані зберігати в таємниці відомості, що були довірені їм у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги або послуг медіації під час проведення позасудового врегулювання спору, - про такі відомості.
Водночас ОСОБА_2 не довела, що показання ОСОБА_16 , покладені судом першої інстанції в основу рішення, стосувалися саме відомостей, які були довірені їй у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги, а не обставин, відомих їй як члену сім`ї сторін та особі, обізнаній із фактичними обставинами проживання членів сім`ї.
Доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_13 є чоловіком ОСОБА_16 , ОСОБА_12 є родичкою співвідповідачки, а ОСОБА_7 є її колишнім чоловіком, стосуються оцінки достовірності та переконливості показань цих свідків, однак не доводять їх недопустимість як доказів.
Крім того, суд першої інстанції оцінив показання свідків не ізольовано, а у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема договором дарування квартири на АДРЕСА_2 , актом КП «Містосервіс», відомостями про зареєстрованих осіб, відповідями комунальних підприємств, зверненнями та запитами ОСОБА_2 , у яких вона зазначала адресу на вул. Сагайдачного як адресу проживання або постійного проживання.
Щодо акта КП «Містосервіс» № 05-04/696 від 15 вересня 2025 року, колегія суддів враховує, що цей документ містить відомості про реєстрацію та фактичне непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі. Доводи апелянтки про те, що працівники КП «Містосервіс» не здійснювали самостійної перевірки фактичного проживання, а лише засвідчували підписи осіб, не свідчать про недопустимість цього доказу, а підлягають урахуванню під час оцінки його доказового значення у сукупності з іншими доказами.
Щодо акта від 09 листопада 2025 року, складеного мешканцями будинків на АДРЕСА_5 , колегія суддів враховує, що суд першої інстанції не поклав цей документ як самостійну та визначальну підставу для задоволення позову. Тому доводи ОСОБА_2 щодо його неналежності або недопустимості не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, які ґрунтуються на сукупності інших доказів.
Щодо письмових матеріалів, які ОСОБА_2 просить визнати неналежними та недопустимими, колегія суддів виходить з того, що апелянтка не довела, що такі докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або що обставини, які ними підтверджуються, відповідно до закону повинні підтверджуватися виключно іншими засобами доказування.
Посилання ОСОБА_2 на наявність кримінального провадження щодо можливого незаконного отримання, використання або підроблення окремих документів не підтверджує недопустимості цих доказів у цій цивільній справі, оскільки звернення до правоохоронних органів або внесення відомостей до ЄРДР не встановлює факту підроблення документа чи незаконності його отримання.
Отже, заявлені ОСОБА_2 клопотання зводяться до незгоди з оцінкою доказів судом першої інстанції та до намагання переоцінити їх доказове значення, а не до доведення обставин, які відповідно до статті 78 ЦПК України свідчать про недопустимість таких доказів.
За таких обставин клопотання ОСОБА_2 про визнання доказів неналежними, недопустимими та недостовірними, а також про їх виключення з доказової бази задоволенню не підлягають.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 лютого 2026 року в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Филимонов Станіслав Михайлович, залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 лютого 2026 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 10 липня 2026 року.
Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Мирослава КУЛЯНДА