єдиний унікальний номер справи 546/1283/25
номер провадження 2/546/213/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Зіненка Ю.В., за участі секретаря судового засідання Гудзенко С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

24 грудня 2025 року до Решетилівського районного суду Полтавської області через систему «Електронний суд» надійшла вищевказана позовна заява, вимоги якої обґрунтовані тим, що 02 червня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) № 02.06.2025-100001875 (далі - Договір). Відповідно до умов Договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 28000,00 грн строком на 182 дні зі сплатою відсотків за ставкою - 1,00% за один день користування кредитом протягом протягом всього строку користування кредитом. Також умовами Договору була передбачена комісія, пов`язана з наданням кредиту – 20,00% від суми кредиту, що становить 5600,00 грн, та неустойка – 280,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Як зазначає представник позивача, кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного Договору на електронний платіжний засіб – 5168-74ХХ-ХХХХ-8599. Однак ОСОБА_1 не виконував належним чином умови Договору у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість в сумі 98840,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 28000,00 грн, процентами – 51240,00 грн, комісією, пов`язаної із наданням кредиту – 5600,00 грн та неустойкою – 14000,00 грн.
Посилаючись на вищезазначені обставини, представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість, оскільки ОСОБА_1 своє зобов`язання за договором не виконав.

Ухвалою судді від 02 січня 2026 року у справі відкрите спрощене позовне провадження та призначене судове засідання на 02 лютого 2026 року.
02 лютого 2026 року ухвалою суду постановлено здійснити перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 26 лютого 2026 року, яке в подальшому було відкладене на 18 березня 2026 року.

17 березня 2026 року від представника відповідача – ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення у справі, у яких він зазначив, що кредитний договір не укладався взагалі, а документи, які вказані у додатках до позовної заяви не є належними, так як викликають сумнів у їх достовірності. Так, необхідно зазначити про відсутність будь-яких допустимих, належних, достовірних доказів на підтвердження факту перерахування коштів позивачем та отримання їх відповідачем згідно з ніби-то укладеним кредитним договором.
Також представник відповідача вказав, що при поданні позовної заяви позивачем не надано будь-яких доказів, що ним були перераховані ОСОБА_1 грошові кошти за договором № 02.06.2025-100001875 від 02.06.2025 на його банківський рахунок, як це передбачено умовами цього договору – п. 4.1. Також представник відповідача звернув увагу і на вагомість первинних документів під час здійснення господарських операцій, оскільки вони є підставою для бухгалтерського обліку останніх. Водночас позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що кредитодавцем були виконані умови договорів, а саме перераховані грошові кошти відповідачу в розмірах, що передбачені договорами, а відповідач ці кошти отримав.
Щодо неукладеності кредитного договору представник відповідача послався на практику Верховного Суду, який з цього приводу в постанові від 04.02.2026 справа № 758/14925/23, зокрема зазначив, що паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ. Подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.
Також представник відповідача, пославшись на висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 травня 2025 року у справі № 199/9897/22 зазначив, що загалом електронний підпис не обов`язково має бути нанесений чи інакше вбудований у документ, який ним підписується, достатньо того, щоб він будь-яким способом додавався до підписуваного електронного документа або принаймні логічно з ним пов`язувався. Також у вказаній постанові суду зазначено, що факт поєднання одноразового ідентифікатора з підписаними за його допомогою даними може підтверджуватися тим, що: (а) особа, яка підписала ті чи інші дані, певним чином ідентифікувалася в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, і залишила там свої контактні дані; (б) особа отримала цей ідентифікатор за тими контактними даними, які лишила, і ввела цей ідентифікатор у спеціально відведене поле; (в) ці дії особи були пов`язані саме з її наміром укласти певний договір, що може підтверджуватися тим, що текст договору або посилання на нього візуально розміщувалися поряд із тими полями, в які мав бути введений одноразовий ідентифікатор.
Також до прикладу представник відповідача зазначив, якщо відповідачу було надіслано лише посилання на веб-сторінку, де міститься договір, а сам текст договору на цій сторінці викладено у простому ПДФ-форматі, то підтвердження цілісності і незмінюваності тексту цього договору фактично немає, оскільки цей формат дозволяє власнику веб-сторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку.
Посилаючись на вищезазначені обставини, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а. с. 80 – 84).

18 березня 2026 року ухвалою суду постановлено витребувати від АТ КБ «ПриватБанк» інформацію у зв`язку з чим у підготовчому засіданні була оголошена перерва до 15 квітня 2026 року.

25 березня 2026 року від представниці позивача надійшли додаткові пояснення, у яких ОСОБА_3 зазначила, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії); 2) подання відповідачем Заявки кредитного договору (кредитної лінії); 3) надсилання відповідачем Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору (кредитної лінії).
Щодо підписання договору та ідентифікації представниця позивача зазначила, що стороною позивача (Кредитодавця) документи, що складають Кредитний договір підписувались електронним підписом. Стороною відповідача документи, що складають Кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий. Саме його було використано відповідачем для підписання Кредитного договору. Відповідач не заперечує, що відповідний засіб зв`язку належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.
Щодо видачі коштів вказано, що відповідачу позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет-еквайрингу – iPay. Водночас відповідач, заперечуючи факт отримання грошових коштів, не надав виписку з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період по цим рахункам.
Щодо ідентифікації відповідача під час укладання договору, то відповідачем під час укладення кредитного договору було проведено ідентифікацію через систему BankID. При подачі позовної заяви додано відомості щодо ідентифікації відповідача через систему Bank ID.
Щодо нарахування процентів представниця позивача вказала, що загальні витрати за споживчим є співмірними, враховуючи строк кредитування. Жодних нарахувань поза межами строку кредитування, зокрема, у порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, позивачем не здійснювалось та нарахування процентів було здійснено з урахуванням положень Закону України «Про споживче кредитування».
Щодо розрахунку заборгованості представниця позивача вказала, що оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.
Щодо комісії ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданим. Відповідач не був позбавлений права отримати кредит у відділенні ТОВ «Споживчий центр» (ТМ «ШвидкоГроші»), уникнувши додаткових витрат. За відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача.
Щодо неустойки представниця позивача зазначила, що Законом України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» були внесені зміни до ЗУ "Про споживче кредитування", зокрема до Прикінцевих та Перехідних положень. На підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань (а. с. 95 – 103).

15 квітня 2026 року ухвалою суду постановлено витребувати від позивача інформацію у зв`язку з чим у підготовчому засіданні була оголошена перерва до 11 травня 2026 року.

На виконання ухвали суду 28 квітня 2026 року від представника позивача надійшли до суду додаткові пояснення, в яких ОСОБА_4 зазначив, що відповідно до пункту 20 Заявки КРЕДИТНОГО ДОГОВОРУ № 24.12.2024-100001428 (КРЕДИТНОЇ ЛІНІЇ) та Відповіді ПОЗИЧАЛЬНИКА ПРО ПРИЙНЯТТЯ ПРОПОЗИЦІЇ (АКЦЕПТ) КРЕДИТНОГО ДОГОВОРУ № 24.12.2024-100001428 (КРЕДИТНОЇ ЛІНІЇ) Позичальник підтверджує, що йому надані та він отримав інформацію, зазначену в частинах 1, 5 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» (він ознайомився з нею за посиланням https://sgroshi.com.ua/ua/rozkritta-informacii), примірник цього договору, паспорт споживчого кредиту відповідно до Закону України "Про споживче кредитування" (за виключенням випадку, коли надання паспорта споживчого кредиту не є обов`язковим). Щодо можливості внесення змін до договору, то сторона позивача повідомила, що після укладення електронного кредитного договору та його акцепту позичальником внесення змін до його змісту в односторонньому порядку без згоди позичальника є неможливим (а. с. 134).

Ухвалою суду від 11 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду по суті на 15 липня 2026 року.

У судове засідання 15 липня 2026 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 147, 148, 149).
У додаткових поясненнях, які надійшли до суду 25 березня 2026 року, представниця позивача – Чехун Ю.В. просила розглядати справу за відсутності їх представника (а.с. 95-103).
15 липня 2026 року від представника відповідача – Салашного М.О. надійшла заява про проведення судового засідання 15 липня 2026 року за відсутності представника відповідача. Крім того у даній заяві представник відповідача просив враховувати наступне. Як видно з письмових пояснень представника позивача від 28.04.2026 ОСОБА_1 примірник електронного договору на визначену ним електронну адресу або на його акаунт у цій же інформаційно-комунікаційній системі, не направлявся (оскільки на думку позивача не є обов`язковим), позивачем було надіслано лише посилання. Зважаючи на це та враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену постанові від 04 лютого 2026 року у справі №758/14925/23, підтвердженням цільності і незмінності тексту кредитного договору № 24.12.2024-100001428, який є предметом розгляду у даній справі, фактично немає, оскільки цей формат дозволяє власнику веб-сторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. порядок, а отже вміст цього договору не можна вважати зафіксованим, а сам договір по суті не є укладеним. Додатково звертав увагу на те, що позивач безпідставно намагається стягнути і відповідача штраф у розмірі 14000 грн, оскільки законодавець обмежив відповідальність позичальників за прострочення виконання таких обов`язків з огляду на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Щодо стягнення з відповідача комісії за договором у розмірі 5600 грн представник відповідача посилався на частини 1,2 статті 11, частину 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» та зазначив, що комісія з обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, який споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплати інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно. При цьому посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19 та постанову Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №666/4957/15-ц. Таким чином відповідач вважає. що позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь позивача 5600,00 грн комісії по договору задоволенню не підлягають (а. с. 152 – 153). 

У зв`язку з вищевикладеним суд вирішив проводити судове засідання, ураховуючи положення частини другої статті 247 ЦПК України.
Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи та давши їм належну оцінку, доходить наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_1 підписав Пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферту) за допомогою одноразового ідентифікатора «Е676» (далі – Пропозиція) (а.с. 18-20).
Згідно з пунктом 2.1. Пропозиції Електронний кредитний договір, частиною якого є дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), укладається Кредитодавцем та Позичальником у порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію".
Відповідно до пункту 2.2. Пропозиції кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови, зокрема: дана пропозиція, заявка та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформованої на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.
Також пунктом 2.3. Пропозиції визначено технологію (порядок) укладення електронного кредитного договору, порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору: Кредитодавець розміщує на власному вебсайті пропозицію укласти електронний договір (оферту); Позичальник, який має намір укласти електронний кредитний договір, ідентифікується (реєструється) в особистому кабінеті на вебсайті Кредитодавця за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, отриманим Позичальником в повідомленні на номер телефону, вказаний Позичальником при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті; Позичальник в особистому кабінеті на вебсайті Кредитодавця обирає умови, на яких бажає укласти електронний кредитний договір; у випадку погодження Кредитодавця на обрані Позичальником умови Кредитодавець в особистому кабінеті на вебсайті Кредитодавця направляє Позичальнику пропозицію про укладення кредитного договору (оферту) та заявку, а також формує формуляр форми відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) в електронній формі для її заповнення та підписання Позичальником; також для підписання Позичальником відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) позичальнику передається одноразовий ідентифікатор в повідомленні на номер телефону, вказаний Позичальником при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті; Позичальник, який прийняв (акцептував) пропозицію укласти електронний договір на умовах, викладених у вищевказаній пропозиції про укладення кредитного договору (оферту) та заявці, підписує відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отриманим ним у вищевказаному порядку; примірник договору споживача підписується кваліфікованим електронним підписом уповноваженого працівника кредитодавця із кваліфікованою електронною позначкою часу.
Пунктами 11.4. та 11.5. Пропозиції визначено, що Позичальник підтверджує, що вказаний ним при реєстрації номер телефону належить виключно Позичальнику, не переданий та не буде переданий в користування та/або володіння та/або розпорядження будь-яким особам, саме цей номер телефону використовується та буде використовуватись Позичальником при виконанні даного договору, вчинені будь-яких операцій за ним. Позичальник підтверджує, що вказаний ним для перерахування коштів платіжний засіб/поточний рахунок належить виключно Позичальнику на законних підставах, право на його використання не зупинене, не припинене, не обмежене іншим чином, платіжний засіб не є втраченим, безперешкодно використовується виключно Позичальником.
Також у пропозиції зазначено, що ОСОБА_1 розуміє, що підписує та укладає кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний договір одноразовим ідентифікатором (код з смс-повідомлення).
Крім того, 02 червня 2025 року о 16 год. 37 хв. між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (далі – Договір) № 02.06.2025-100001875 шляхом підписання відповідачем заявки, яка є частиною кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатора – кодом «Е676» (а.с. 20 – 21).
Відповідно до умов Договору ОСОБА_1 02 червня 2025 року надано кредит в розмірі 28000,00 грн строком на 183 дні до 01 грудня 2025 року. У Договорі зазначені реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для перерахування коштів позичальнику за даним та наступними договорами – 5168-74хх-хххх-8599.
Також пунктом 6 Договору передбачено, що процента ставка у розмірі 1,00% за день користування кредитом застосовується протягом всього строку користування кредитом. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту – 20% від суми Кредиту та дорівнює 5600,00 грн (пункт 7 Договору).
Відповідно до пункту 15 Договору неустойка становить 280,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Зокрема 02 червня 2025 року ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора – кодом «Е676» підписав Відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 02.06.2025-100001875 (кредитної лінії) (далі – Відповідь) (а.с. 21-22), яка містить аналогічні умови кредитування, які зазначені у Договорі.
Згідно з Відповіддю відповідач ОСОБА_1 підтвердив, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 02.06.2025-100001875 від 02.06.2025, з якими він попередньо уважно ознайомився.
Пунктом 18 Відповіді передбачено, що спосіб (способи) ідентифікації та верифікації споживача: отримання ідентифікаційних даних через Систему BankID НБУ. Позичальник підтверджує, що йому надані та він отримав інформацію, зазначену в частинах 1, 5 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» (він ознайомився з нею за посиланням https://sgroshi.com.ua/ua/rozkritta-informacii), примірник цього договору, паспорт споживчого кредиту відповідно до Закону України "Про споживче кредитування" (за виключенням випадку, коли надання паспорта споживчого кредиту не є обов`язковим) (пункт 20 Відповіді).
Відповідно до пункту 22 Відповіді додатком до даного кредитного договору є інформаційне повідомлення Позичальник.
У Інформаційному повідомленні, яке підписане ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора – кодом «Е676», зазначені контактні телефони відповідача: 0681026237 та 0954016403 (звор. а.с. 22 – а.с. 23).
Також за допомогою одноразового ідентифікатора – коду «А676» ОСОБА_1 підписав Паспорт споживчого кредиту, який також містить умови кредитування (а.с. 15-16).
Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» листом від 16 грудня 2025 року повідомило ТОВ «Споживчий Центр», що ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Також зі змісту вказаного листа установлено, що між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та позивачем укладено договір на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01 квітня 2024 року. Відповідно до зазначеного договору 02 червня 2025 року о 16 год. 38 хв. було здійснено переказ за договором № 02.06.2025-100001875 на картку № НОМЕР_1 в сумі 28000,00 грн (а.с. 30).
Також на виконання ухвали суду 07 квітня 2026 року до суду надійшов лист від АТ КБ «ПриватБанк», у якому зазначено, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітована картка № 5168745128798599, на якому було здійснене зарахування коштів 02 червня 2025 року в сумі 28000,00 грн (а.с. 113). Крім того, на підтвердження зарахування коштів до листа було додано виписку по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 114).
Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитними договором № 02.06.2025-100001875 у відповідача ОСОБА_1 виникла заборгованість в сумі 98840,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 28000,00 грн, процентами – 51240,00 грн, комісією, пов`язаної із наданням кредиту – 5600,00 грн та неустойкою – 14000,00 грн (а.с. 12). Крім того, на виконання ухвали суду 09 лютого 2026 року від позивача надійшов детальний розрахунок заборгованості, який зокрема містить інформацію про щоденні нарахування процентів та неустойки (а.с. 61-63).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд 

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини перша та друга статті 1046 ЦК України).
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частинами першою та другою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.

Суд приймає до уваги посилання представника відповідача на висновки Верховного Суду, які не суперечать вищевказаному висновку Верховного Суду щодо укладення кредитного договору з використанням одноразового ідентифікатора.
Щодо посилання представника відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену постанові від 04 лютого 2026 року у справі №758/14925/23, суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, під час укладення кредитного договору було проведено ідентифікацію ОСОБА_1 через систему BankID.
Підписання відповідачем Оферти, Заявки та Відповіді здійснювалося з використанням одноразового ідентифікатора, який було направлено на номер, зазначений у Інформаційному повідомленні ОСОБА_1 .
Крім того відповідач підтвердив, що він отримав примірник цього договору, що підтверджується інформацією, зазначеною у Відповіді, яку ОСОБА_1 підписав за допомогою одноразового ідентифікатора. Також у додаткових поясненнях представниця позивача зазначила, що після укладення електронного кредитного договору та його акцепту позичальником внесення змін до його змісту в односторонньому порядку без згоди позичальника є неможливим.
Отже, факт укладення такого договору належним чином підтверджено доказами, наявними у матеріалах справи.
Окрім того суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі №758/14925/23, зокрема, зазначено, що можливість перевірки судом достовірності, цілісності і незмінюваності електронного документа, залежить перш за все від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Якщо електронний документ підписаний за допомогою КЕП чи УЕП, суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінність даних, які в ньому містяться, за допомогою спеціальних програмних засобів або з використанням спеціальних онлайн-сервісів. Якщо до суду не було надано примірників електронного кредитного договору з підписом за допомогою КЕП чи УЕП (електронний документ підписано за допомогою будь-якого іншого електронного підпису), то суд має здійснити окремі процесуальні дії, спрямовані на перевірку цілісності та незмінюваності даних, які в ньому містяться та з`ясувати: (а) чи направлявся примірник електронного кредитного договору відповідачу на визначену ним електронну адресу або на його акаунт у цій же інформаційно-комунікаційній системі; (б) якщо так, то в якому вигляді він відправлявся (прикріплений файл, посилання на веб-сторінку тощо); (в) чи існує технічна можливість внести зміни до примірника електронного договору після його укладення і направлення відповідачу в односторонньому порядку без його згоди. Відповідно, якщо в ході здійснення цих дій буде встановлено, до прикладу, що відповідачу було надіслано лише посилання на веб-сторінку, де міститься договір, а сам текст договору на цій сторінці викладено у простому ПДФ-форматі, то підтвердження цілісності і незмінюваності тексту цього договору фактично немає, оскільки цей формат дозволяє власнику веб-сторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. Якщо ж договір був направлений відповідачу у вигляді прикріпленого ПДФ-файлу, з електронної адреси позивача, яка чітко дає зрозуміти, що це саме його адреса, і сам текст листа та додатки до нього технічно неможливо змінити, то це є належним підтвердженням цілісності і незмінюваності електронного документа. Для здійснення відповідного огляду інформаційно-комунікаційної системи з метою ознайомлення з оригіналом електронного документа, у залежності від доказування і з урахуванням конкретних обставин справи, суд може залучити спеціаліста або призначити відповідну судову експертизу.
У той же час клопотань про залучення спеціаліста чи призначення експертизи від сторони відповідача до суду не надходило. 
Відповідачем ОСОБА_1 кредитний договір було підписано за допомогою одноразового ідентифікатора Е676, що у відповідності до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» є моментом його підписання. У свою чергу кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті позивача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.
Відповідач був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору до його підписання, інформаційно-телекомунікаційна система побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу.
Без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, а отже цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.
Підписання договору відповідачем підтверджується змістом кредитного договору, який містить усю необхідну для ідентифікації особи інформацію, а саме: прізвище, ім`я, по батькові відповідача, адресу місця проживання, РНОКПП. 
Доказів підписання договору від імені відповідача іншими (третіми) особами, у тому числі через вчинення шахрайських дій, відповідачем суду не надано, доказів звернення з даного факту до правоохоронних органів також не надано.
Тому суд вважає, що позивачем доведено належними та достатніми доказами факт укладення договору саме відповідачем.
Також суд вважає доведеним позивачем та не спростованим відповідачем факт видачі кредитором кредиту у сумі 28000,00 грн та перерахування коштів відповідачу, що підтверджується належним та достатнім доказом, а саме банківською випискою.
Отже, відповідач умови кредитного договору порушив та у строк, встановлений умовами кредитного договору, кредитні кошти не повернув.
З цих підстав позовні вимоги позивача щодо стягнення основної суми заборгованості за кредитним договором у сумі 28000,00 грн є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Також сторонами були узгодженні істотні умови договору, зокрема процентна ставка.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Проценти нараховувалися з дотриманням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» за ставкою 1,00% та в межах строку кредитування.
Крім того, на виконання ухвали суду позивачем був наданий детальний розрахунок заборгованості, який містить інформацію про щоденні нарахування процентів за користування кредитними коштами. Дослідивши вказаний розрахунок, суд доходить висновку, що нарахування процентів узгоджується з умовами Договору, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр»
Вищенаведене свідчить про правомірність нарахування процентів в сумі 51240,00 грн, тому суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом також підлягають задоволенню.

Крім того, сторонами Договору була узгоджена одноразова комісія в розмірі 5600,00 грн за видачу кредитних коштів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, на яку посилався представник відповідача, зроблено висновок, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Проте у даній справі позивач просив стягнути комісію за надання кредиту. Тобто відносини у даних справах не є релевантними.
Між тим суд вважає, що у цій частині позов до задоволення не підлягає виходячи з таких підстав.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. 
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц.
Щодо тверджень позивача у позові в частині стягнення комісії, що своїм підписом на договорі відповідач також підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, комісії та неустойки у разі їх наявності, розуміє та зобов`язується їх виконувати суд зазначає наступне.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Таким чином, позовні вимоги позивача у частині стягнення заборгованості за комісією у сумі 5600,00 грн, яка становить двадцять відсотків від суми кредиту, що є надмірним та не відповідає вищенаведеним засадам, є необґрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають.

Щодо нарахування штрафних санкцій (неустойки) представник позивача послався на наступні обставини.
Пункт 6.1. Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачав, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
Було установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.
Представник позивача зауважив, що даний пункт виключено відповідно до Закону України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». На підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань.
У п. 2.1 Рішення від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020 Конституційний Суд України зазначив, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) – «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) – «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Вищезазначений підхід до подолання колізії у законодавстві є поширеним у практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначено у рішеннях у справах «Barankevich v. Russia» (заява № 10519/03, п. 15); «ТОВ «Світ розваг» та інші проти України» (заява № 13290/11 та 2 інші заяви, п. 18); «Шкіря проти України» (заява № 30850/11, п. 27); «Панченко та інші проти України» (заява № 66179/14 та інші заяви).
Крім того, ЄСПЛ у низці рішень визначив, що ст. 6 (щодо права на справедливий суд), у співвідношенні зі ст. 13 Конвенції (щодо права на ефективний засіб правового захисту), є lex specialis, оскільки вимоги ст. 13 поглинаються більш суворими вимогами ст. 6 (рішення у справах «Baka v. Hungary», заява № 20261/12, п. 181; «Carmelina Micallef v. Malta», заява № 24788/17, п. 43–44).
Кредитний договір з відповідачем був укладений після набрання чинності змін до Закону України "Про споживче кредитування", а тому вимога позивача про стягнення неустойки є правомірною, з огляду також на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отримані кредиту (позики), в той час як ЗУ "Про споживче кредитування" є спеціальною нормою, яка регулює питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування.
Відповідно до умов кредитного договору, з відповідачем був укладений саме споживчий кредитний договір, тобто у кредит були отримані гроші для придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, а тому в цьому випадку мають застосовуватись саме норми ЗУ "Про споживче кредитування".

Суд, врахувавши вищезазначені доводи сторони позивача, зазначає наступне.
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Водночас пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України (частина друга статті 4 ЦК України).
Тобто норми ЦК України поширюються на всі зобов`язання у цивільних правовідносинах, у тому числі, які виникли на підставі договорів про надання споживчих кредитів.
Виключення норми із Закону України «Про споживче кредитування» щодо заборони нарахування неустойки у період дії воєнного стану не виключає дію норми ЦК України щодо такої ж заборони нарахування неустойки у період дії воєнного стану (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
На момент укладення Договору та станом на дату ухвалення рішення суду пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України є чинним, тому до даних правовідносин підлягає застосуванню норма ЦК України щодо заборони нарахування неустойки у період дії воєнного стану.
З 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан та до дати розгляду даної справи його не скасовано.
Ураховуючи, що нарахування неустойки здійснювалося у період дії воєнного стану в Україні, суд не вбачає законних підстав для її стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр».
Отже, позов у цій частині до задоволення не підлягає 

Таким чином позовні вимоги необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором в сумі 79240,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 28000,00 грн та процентами – 51240,00 грн. 

Щодо судових витрат
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З платіжної інструкції про сплату судового збору № СЦ00064073 від 23 грудня 2025 року встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн (а.с. 1). Вказані кошти зараховані до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 35).
Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково на суму 79240,00 грн, що становить 80,17% від ціни позову, з відповідача підлягають до стягнення судові витрати у виді судового збору в розмірі 1942,04 грн.
Окрім того, у позовній заяві представник позивача зазначив, що ТОВ «Споживчий Центр» очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 83, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 02.06.2025-100001875 від 02 червня 2025 року в сумі 79240 (сімдесят дев`ять тисяч двісті сорок) гривень 00 копійок, з яких 28000 гривень 00 копійок - заборгованість за тілом кредиту та 51240 гривень 00 копійок - заборгованість за процентами.
У частині позовних вимог щодо стягнення неустойки та комісії за видачу кредиту відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судові витрати по справі (судовий збір) у розмірі 1942 (одна тисяча дев`ятсот сорок дві) гривні 04 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», юридична адреса: вул. Саксаганського, 133А, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код юридичної особи – 37356833.
Представник позивача – Андрухов Василь Миколайович, адреса: вул. Саксаганського, 133А, м. Київ, 01032, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .
Представниця позивача – Чехун Юлія Віталіївна, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_3 .
Відповідач – ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_4 .
Представник відповідача – Салашний Михайло Олексійович, адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 .

Суддя Ю.В. Зіненко