ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/9685/25	Головуючий у 1-й інстанції Стельмащука П.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/705/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
за участю секретаря судового засідання — Гичко К.С.,
представника апелянта — адвоката Притули О.Б.,
представника третьої особи — Руцької І.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/9685/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Великоберезовицька селищна рада, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,
В С Т А Н О В И В:
Представник ОСОБА_3 (далі – позивач) адвокат Притула Оксана Богданівна звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі – відповідачка), у якому просила встановити факт самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони з 02.08.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.09.2024 розірвано. У даному шлюбі в сторін народились діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Мати дітей (відповідач) виїхала за кордон та проживає окремо, фактично усунулась від виконання обов`язків з виховання та утримання дітей.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 30.01.2025 у справі №607/11187/24 скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.09.2024 та ухвалено нове судове рішення, яким визначено місце проживання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, вказувала, що даною постановою встановлено, що діти перебувають на утриманні батька ОСОБА_3 .
Вказувала, що встановлені судом обставини справи є преюдиціальними, обов`язковими фактами при розгляді інших справ, про що неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах, зокрема у постанові від 10.01.2025 у справі №362/643/21 та ВП ВС у постанові від 03.07.2018 в справі №917/1345/17.
Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.03.2026 в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник позивача подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Зокрема зазначає, що відповідно до висновку органу опіки і піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради №427 від 07.10.2025, орган опіки і піклування, вважає за доцільне встановити факт самостійного виховання та утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_3 .
Вказує, що після того, як позивач з відповідачкою перестали проживати разом, та їхні стосунки були припинені, діти залишилися проживати з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Мати дітей – ОСОБА_9 виїхала за кордон та проживає окремо, фактично усунулась від виконання обов`язків з виховання та утримання дітей, а відтак батько самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей.
Зазначає, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 30.01.2025 у справі №607/11187/24, якою скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.09.2024, визначено місце проживання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком – ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, вказує, що даною постановою встановлено, що діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають на утриманні батька – ОСОБА_3 .
Звертає увагу на те, що преюдиціальність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Вказує, що оскільки таких встановлених постановою апеляційного суду висновків щодо утримання дітей саме батьком відповідач не спростовувала, відтак, обставини встановлені даною постановою мають преюдиціальне значення та не підлягають доказуванню.
Також вважає безпідставним твердження суду першої інстанції щодо відсутності обставин, з яких не вбачається, що відповідач самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, в тому числі, не бажає спілкуватися з дітьми, брати участь у їх вихованні, оскільки відповідачка свідомо покинула межі України та виїхала за кордон, усвідомлюючи, що не зможе піклуватись про фізичний та духовний розвиток дітей, їх навчання та підготовку до самостійного життя. Відтак, відповідачкою свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою.
Посилаючись на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 26.04.2022 в справі № 520/8264/19 вказує, що така обставина, як переїзд за кордон є свідомим обранням відповідачем таких життєвих умов, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, і свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні ст.164 СК України
Стверджує, що тягар утримання та виховання дітей несе позивач, який узяв на себе та несе самостійно повну та щоденну відповідальність за дітей, їх стан здоров`я та розвиток, які не залежать від разових подарунків та зустрічей дітей час від часу з матір`ю, яка перебуває за кордоном та повертатись наміру не має.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, зіславшись на мотиви, викладені в ній.
Інші сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, будь-яких заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи чи її слухання у їх відсутності до суду апеляційної інстанції не надходили.
У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності інших сторін по справі.
Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.
Судом встановлено наступні обставини.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі із 02.08.2008, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.09.2024 у справі №607/11186/24 розірвано.
У даному шлюбі в сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 25.01.2011), та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 25.03.2014).
ОСОБА_3 проживає разом зі своїми дітьми у квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою №48, виданою 11.05.2024 ОСББ «Воля-15».
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2331286 від 12.04.2013 квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 .
Позивач за період з травня 2024 року по квітень 2025 року включно отримав нарахований дохід (заробітну плату) від ТОВ «Т-ПС» в розмірі 160852.11 грн.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 30.01.2025 у справі №607/11187/24 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.09.2024 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей задоволено. 
Визначено місце проживання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком – ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до висновку органу опіки і піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради №427 від 07.10.2025, орган опіки і піклування вважає за доцільне встановити факт самостійного виховання та утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_3 .
Надаючи такий висновок орган опіки та піклування, серед іншого, керувався наступним.
Мати дітей ОСОБА_4 знаходиться за межами України, в Республіці Італія, м.Флоренція, де працює флористом. У телефонній бесіді з ОСОБА_4 з`ясовано, що вона з початком повномасштабного вторгнення росії на територію України переїхала з дітьми жити за кордон в Республіку Італія. Згодом діти повернулись в Україну, оскільки їм було важко адаптуватися до життя в чужій країні, а вона залишилась проживати в Італії. З дітьми вона спілкується по телефону. У червні 2025 року діти відпочивали на морі в Італії, де вона мала змогу зустрітися з ними. Вона один раз на рік приїжджає в Україну, де бачиться з дітьми.
Діти навчаються у Великоберезовицькому ліцеї, комунікацію з педагогами щодо навчання дітей ведуть і мати, і батько. У бесіді з дітьми з`ясовано, що їх повністю утримує батько. Діти спілкуються з мамою дистанційно по телефону. Мати вітає їх з днем народження, святами, передає подарунки, які замовляють діти. Зі слів батька ОСОБА_3 , він самостійно утримує та виховує двох дітей, мати фінансово не допомагає, участі у їх вихованні не приймає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
З таким рішенням колегія суддів погоджується.
Так, згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Під час ухвалення рішення суд у відповідно до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, належним чином встановив обставини справи, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів; 
3) показаннями свідків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст.13 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно зазначив, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.
Судом не встановлено, що ОСОБА_4 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, а навпаки, відповідачка спілкується з дітьми, цікавиться їхнім життям та навчанням, спілкується з їхніми педагогами, проводить з дітьми час, коли вони приїжджають до неї, і навпаки, коли вона приїжджає до дітей.
Крім того, з висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради №427 від 07.10.2025, вбачається, що відповідачка з дітьми спілкується по телефону. У червні 2025 року діти відпочивали на морі в Італії, де вона мала змогу зустрітися з ними. Вона один раз на рік приїжджає в Україну, де бачиться з дітьми. Мати вітає їх з днем народження, святами, передає подарунки, які замовляють діти.
Таким чином, колегія суддів вважає недоведеним факт, що діти сторін знаходяться на повному утриманні в позивача та його самостійному вихованні.
Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно зазначив, що встановлення факту перебування на утриманні лише у позивача неповнолітніх дітей впливало б на права та законні інтереси відповідачки, як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено не виконання чи не належне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше.
Що стосується доводів апеляційної скарги про наявність преюдиційних фактів, які встановлені постановою Тернопільського апеляційного суду від 30.01.2025 року у справі №607/11187/24, то колегія суддів вважає, що з часу подання позову у травні 2024 року про визначення місця проживання дітей з батьком у зазначеній вище справі до розгляду судом даної справи, змінилися обставини щодо утримання та виховання дітей сторін, що, зокрема, вбачається з висновку органу опіки та піклування, оскільки відповідачка, хоча і знаходиться за кордоном, однак бере активну участь у їхньому житті, передає подарунки.
Виходячи із наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив наявні в матеріалах справи докази, дав їм вірну оцінку, а тому дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та на увагу не заслуговують.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2026 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 липня 2026 року.

Головуючий 
Судді