ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року | Луцьк | Справа № 140/7564/26

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Андрусенко О. О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення, оформлене листом від 01.06.2026 №10777/1, щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ); зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 позивача на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходить військову службу за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 та у травні 2026 року звернувся до командування військової частини з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю I групи довічно та потребує постійного стороннього догляду. На підтвердження наявності підстав для звільнення позивачем до рапорту були долучені всі документи, передбачені додатком 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, зокрема акт перевірки сімейного стану військовослужбовця від 05.05.2026, затверджений начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно із зазначеним актом встановлено, що батько позивача є особою з інвалідністю I групи, потребує постійного стороннього догляду, проживає один із позивачем, а необхідність здійснення такого догляду підтверджена за результатами проведеної перевірки.
Листом від 01.06.2026 №10777/1 Військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у звільненні з військової служби, мотивуючи це тим, що у батька позивача є ще один син - ОСОБА_3 , який є членом сім`ї першого ступеня споріднення, а тому саме він також зобов`язаний здійснювати догляд за батьком. При цьому відповідач зазначив, що до рапорту не було додано документів, які б підтверджували неможливість здійснення таким братом догляду.
Водночас позивачем надано належні, допустимі та достатні докази, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для його звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме необхідність здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю I групи та за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду. При цьому позивач зазначає, що наданими документами підтверджено відсутність інших членів сім`ї, які фактично можуть забезпечити такий догляд. Зокрема, рідний брат позивача постійно проживає на тимчасово окупованій території України, у місті Макіївка Донецької області, що об`єктивно унеможливлює здійснення ним постійного догляду за батьком, який проживає у Волинській області. Отже, саме позивач є єдиною особою, яка має реальну можливість забезпечувати необхідний постійний догляд.
На думку позивача, відповідач, відмовляючи у звільненні з військової служби, неправильно застосував норми матеріального права, безпідставно поклавши на нього обов`язок подання доказів неможливості виконання обов`язку з догляду іншими родичами, хоча така вимога не передбачена положеннями абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
З огляду на викладене позивач вважає, що відмова Військової частини НОМЕР_1 у його звільненні з військової служби є протиправною, оскільки прийнята без належного врахування фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства.
З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15.06.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю I групи. Рапорт був розглянутий у встановленому порядку разом із доданими до нього документами. Відповідач не заперечує, що батько позивача є особою з інвалідністю I групи та потребує постійного стороннього догляду. Разом із тим, за результатами розгляду поданих документів та акта перевірки сімейного стану військовослужбовця від 05.05.2026 встановлено, що у батька позивача є інший син - ОСОБА_3 , який є членом сім`ї першого ступеня споріднення.
На думку відповідача, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ право військовослужбовця на звільнення за цією підставою виникає лише за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати постійний догляд, або якщо такі особи самі потребують постійного догляду, що має бути підтверджено відповідними медичними документами.
Оскільки до рапорту позивач не додав документів, які б підтверджували, що його брат сам потребує постійного догляду відповідно до висновку медико-соціальної експертної комісії, лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я або рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, відповідач вважає, що передбачені законом підстави для звільнення позивача з військової служби були відсутні.
Крім того, відповідач зазначає, що посилання позивача на проживання його брата на тимчасово окупованій території України як на обставину, що унеможливлює здійснення ним догляду за батьком, не може бути враховане, оскільки така підстава не передбачена статтею 26 Закону №2232-ХІІ та додатком 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція №170).
Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.
Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.
Позивач ОСОБА_1 був призваний по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 та в даний час проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 .
У 2026 році ОСОБА_1 звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII через сімейні обставини необхідність здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю І групи.
До рапорту долучив такі документи: копію довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 09.04.2026 №758-5004014460, копію довідки ЛКК серії 10ААА №443968 від 16.11.2011, копію висновку про наявність порушення функцій організму через які особа не може самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися і потребує постійного стороннього догляду від 07.04.2026 №92/23, копію паспорту ОСОБА_2 , копію картки платника податків ОСОБА_2 , копію паспорту ОСОБА_3 , копію паспорту ОСОБА_1 , копію картки платника податків ОСОБА_1 , копію військового квитка солдата ОСОБА_1 .
Листом від 01.06.2026 №10777/1 відповідач повідомив позивача про розгляд його рапорту та про відмову у його задоволенні. Зі змісту вказаного листа слідує, що відповідно до акту перевірки сімейного стану військовослужбовця від 05.05.2026, затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ході перевірки виявлено інших членів сім`ї, які зобов`язані здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , зокрема, це член сім`ї першого ступеня споріднення - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Далі, посилаючись на статтю 51 Конституції України та частину першу статті 202 Сімейного кодексу України, військова частина вказує, що документів про те, що ОСОБА_3 не може здійснювати догляд за батьком до рапорту не додано. Тому, Військова частина НОМЕР_1 не має правових підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
Не погоджуючись з відмовою відповідача у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-ХІІ.
Частинами першою, п`ятою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-XII одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.
Частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період визначені частиною четвертою статті 26 Закону №2232-ХІІ. Зокрема, згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої названої статті під час дії воєнного стану такі військовослужбовці звільняються через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ, до якої кореспондує підпункт «г» пункту 2 частини четвертої цієї статті, передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також своїми батьками, які за висновком медико-соціальної експертної комісії, лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я чи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи потребують постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII).
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Порядок №1153), відповідно до пункту 233 якого військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення №1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454; далі Інструкція №170).
Згідно з підпунктом 26 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовцем подаються документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи:
документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «;Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21 вересня 2015 року № 946;
висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року №2067, про потребу в постійному догляді.
З наведеного слідує, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає такі етапи: подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорту про звільнення; прийняття наказу про звільнення зі служби. При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби військовослужбовця, який висловив бажання звільнитися з військової служби, зокрема, за сімейними обставинами або з інших поважних причин.
За обставин цієї справи ОСОБА_1 звертався до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII, тобто за сімейними обставинами необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
За результатами розгляду рапорту та долучених до нього документів позивачу відмовлено у звільненні з військової служби, оскільки, на думку відповідача, у батька позивача наявний інший син ОСОБА_3 , який є членом сім`ї першого ступеня споріднення, а тому саме лише підтвердження потреби батька у постійному сторонньому догляді не є достатньою підставою для звільнення позивача з військової служби. Відповідач виходив із того, що позивач не надав документів, які б підтверджували неможливість здійснення догляду іншим сином або те, що останній сам потребує постійного догляду.
Разом із тим суд звертає увагу, що відповідач у відзиві на позов не заперечує встановлених позивачем обставин щодо стану здоров`я його батька. Зокрема, відповідач прямо визнав, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю I групи та відповідно до наданих медичних документів потребує постійного стороннього догляду. Таким чином, між сторонами відсутній спір щодо наявності у батька позивача інвалідності I групи та необхідності здійснення за ним постійного догляду.
Натомість спірним у цій справі є виключно питання про наявність чи відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Дослідженням матеріалів справи встановлено, що батько позивача ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю І групи (підгрупа Б), інвалідність встановлена довічно, яка потребує постійного догляду, що підтверджено довідкою до акта огляду МСЕК серії 10ААА №443968 та висновком про наявність порушення функцій організму, через які особа не може самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися і потребує постійного стороннього догляду від 07.04.2026 №92/23.
З акту первірки сімейного стану військовослужбовця від 05.05.2026, затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із своїм сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який наданий час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Зі своєю дружиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (мамою військовослужбовця) ОСОБА_2 розлучився згідно з рішенням суду про розірвання шлюбу Гірницького району, м. Макіївки, Донецької області УРСР від 08.12.1978. У батька військовослужбовця ОСОБА_2 наявний ще один син, (рідний брат військовослужбовця) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає у м. Макіївка, Донецької області на тимчасово окупованій території України у так званій ДНР, де отримав так званий паспорт. Необхідність здійснення постійного догляду підтверджено.
При вирішенні даного спору суд враховує, що визначення поняття інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення міститься в підпункті 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу ІV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.
Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
Водночас, підпункт 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України містить застереження про те, що таке визначення поняття інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення використовуються лише для цілей розділу ІV Податкового кодексу України Податок на доходи фізичних осіб.
Визначення поняття сім`я міститься в пункті 1 частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, згідно якого сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з абзацом другим резолютивної частини рішення Конституційного суду України №5-рп/99 від 03.06.1999 (справа про офіційне тлумачення терміна член сім`ї), до кола членів сім`ї військовослужбовця, працівника міліції, особового складу державної пожежної охорони належать його (її) дружина (чоловік), їхні діти і батьки. Щодо них ознака (вимога) ведення спільного господарства з суб`єктом права на пільги в оплаті користування житлом і комунальними послугами застосовується лише у передбачених законом випадках.
У даному випадку не є спірною та обставина, що спільно з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 проживає разом з сином ОСОБА_1 .
До матеріалів справи також долучено копію паспорта громадянина рф, виданого 23.10.2025 МВД по Донецькій Народній Республіці на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вказаний документ долучався позивачем і до рапорту.
У контексті спірних відносин суд також зауважує, що поняття «постійний догляд» передбачає не епізодичну чи матеріальну допомогу, а щоденну, безпосередню фізичну участь у житті особи, яка потребує догляду, допомогу у самообслуговуванні, забезпеченні її життєвих потреб та безпеки.
Верховний Суд у постанові від 07.05.2025 у справі №420/30227/24 зазначив, що при вирішенні питання про звільнення необхідно враховувати не лише формальну фізичну наявність інших родичів, але й їхню реальну здатність здійснювати догляд. Зокрема, поняття «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує.
Водночас відповідач, відмовляючи у звільненні, фактично обмежився формальним посиланням на наявність інших членів сім`ї, не дослідивши та не встановивши їх фактичну можливість здійснювати постійний догляд.
Наведені докази у своїй сукупності підтверджують, що рідний брат позивача ОСОБА_3 постійно проживає на тимчасово окупованій території України, де отримав паспорт громадянина російської федерації, а тому об`єктивно не має реальної можливості здійснювати постійний догляд за батьком, який проживає у Волинській області. При цьому відповідач не спростував зазначених обставин та не навів жодних доказів, які б свідчили про фактичну можливість ОСОБА_3 забезпечувати такий догляд.
Оцінюючи матеріали справи та перелік документів, які були подані позивачем разом із рапортом на звільнення, а також з огляду на сформований Верховним Судом висновок, суд вважає, підтвердженою необхідність здійснення постійного догляду за батьком, особою з інвалідністю I групи та відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які б могли здійснювати такий догляд.
З урахуванням висновків Верховного Суду, наведеними у зазначеній постанові, можна зробити висновок, що відмова у звільненні військовослужбовця за наявності в нього обов`язку щодо догляду за особою з інвалідністю та відсутністю іншої особи, спроможної реально забезпечити необхідний догляд особі з інвалідністю, буде суперечити принципам: державних гарантій соціального захисту (стаття 46 Конституції України); недопущення перешкод у реалізації прав людини (стаття 21 Конституції України); пріоритетності прав осіб з інвалідністю на отримання належного догляду (Закон №875-XII).
Таким чином, при ухвалені рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби повинно бути забезпечено належний баланс між інтересами держави та правами людини.
Суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини першої статті 2 КАС України, згідно яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 55 Конституції кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За змістом частин першої-другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Під час судового розгляду справи по суті відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність своїх дій щодо відмови позивачу у звільненні його з військової служби через сімейні обставини необхідність здійснення постійного догляду за батьком позивача, який є особою з інвалідністю І групи, на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII.
Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.
Суд вважає за необхідне зазначити, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Поведінка відповідача у спірних правовідносинах не відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, та порушує право позивача на звільнення з військової служби.
Тому суд дійшов висновку про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII.
Обираючи спосіб захисту порушеного права суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 10.05.2024 у справі №580/3690/23 дійшов висновку, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.
Встановивши наявність та обґрунтованість підстави для звільнення позивача з військової служби, а також зважаючи на те, що відповідач вже розглянув рапорт позивача, суд уважає, що ефективним способом відновлення порушеного права військовослужбовця буде зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
У даному випадку у відповідача немає дискреційних повноважень, оскільки закон не передбачає будь-яких альтернативних варіантів рішення за наслідками вирішення рапорту військовослужбовця за встановлених судом обставин. Обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є ефективним та не суперечить закону.
Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, водночас обравши ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, незалежно від формулювання позовних вимог, яке зазначене у позовній заяві.
Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26, абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя О. О. Андрусенко