ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2026 р. | Справа № 520/6784/26
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.07.2026 року (ухвалене суддею Спірідоновим М.О.) в справі № 520/6784/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправними дії відповідача що полягають у невиплаті позивачу грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”; зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.07.2026 р. відмовлено в задоволенні позову. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вважає, що відповідач протиправно відмовив у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди передбаченої п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. №153. Позивач зазначає, що виплата грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах в розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. №153 лише особам за умови подальшого проходження ними військової служби, буде дискримінаційним відносно осіб, які були звільнені з військової служби з незалежних від них обставин.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час дії воєнного стану, запровадженого Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 р. №2102-IX, 28.09.2022 р. уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки. На момент укладання контракту позивачу виповнилося 22 роки 9 місяців. 
Позивач проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 . 
Брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що підтверджується довідкою про безпосередню участь №9/4/1226 (в/ч НОМЕР_1 ), де зазначено періоди: з 29.12.2022 р. по 14.04.2023 р., з 26.04.2023 р. по 02.06.2023 р., з 09.06.2023 р. по 31.10.2023 р., з 17.11.2023 р. по 28.01.2024 р., з 13.02.2024 р. по 31.03.2024 р., з 17.04.2024 р. по 29.05.2024 р., з 10.06.2024 р. по 31.07.2024 р.
Позивач має посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 21.08.2023 р.
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 11.11.2024 р. №324 ОСОБА_1 виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Представник позивача засобами електронного зв`язку через Міністерство оборони України направив на адресу Військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит та заяву, в яких порушувалося питання щодо виплати одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, передбаченої абз. 2, 4 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. №153.
Відповідач листами №0501/9/550 від 27.02.2026 р. та №26/1/1316 від 02.03.2026 р. повідомив зокрема, що ОСОБА_1 не набув права на отримання грошової винагороди, так як на момент набрання сили постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153 виключений зі списків особового складу військової частини.
Позивач, вважає протиправною відмову Військової частини НОМЕР_3 у виплаті йому одноразової грошової винагороди в розмірі 1 млн. гривень, передбачену п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набув права на отримання грошової винагороди, так як на момент набрання сили постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153 був виключений зі списків особового складу військової частини. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 р., у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та триває на дату розгляду даної справи.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в подальшому - Закон 2232-ХІІ).
Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону 2232-ХІІ, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з ч. 9 ст. 1 Закону 2232-ХІІ, щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Частиною 6 статті 2 Закону України № 2232-ХІІ визначені види військової служби, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також інші види.
Згідно з ч. 14 ст. 2 Закону України № 2232-ХІІ, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону 2232-ХІІ, Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII (в подальшому - Закон № 2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11.02.2025 р. №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (в подальшому - Постанова № 153) та затверджено «Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (в подальшому - Порядок).
Згідно з п. 3 Постанови №153, установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Відповідно до п. 4 Постанови №153, установлено, що: громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень; військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених); військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі; військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Аналіз положень п. 4 Постанови №153 дає підстави суду апеляційної інстанції дійти висновку, що на одержання одноразової грошової винагороди в розмірі 1 млн. гривень за тривалість проходження служби в бойових умовах мають право військовослужбовці за наявності одночасно таких умов, а саме: вік призову на військову службу до 25 років; бути особою рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення; бути прийнятим або призваним на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 р. за № 64, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 р. за №2102-IX, до набрання чинності цією постановою - 13.02.2025 у віці до 25 років; проходити військову службу; брати безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (надалі по тексту також - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності вказаною постановою - 13.02.2025, або строком менше шести місяців із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених), або менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни; відсутності притягнення до відповідальності два або більше разів за сукупністю дисциплінарних стягнень строку дії яких не закінчився.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що метою прийняття Постанови №153 є підвищення рівня укомплектованості особовим складом бойових військових частин (підрозділів) Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби шляхом удосконалення механізму залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом та створення додаткових мотиваційних чинників для цього.
Мотивом визначених заходів є саме залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом, що реалізується шляхом створення додаткових фінансових стимулів та забезпечення відповідного матеріального підґрунтя для підвищення престижу служби. При цьому, йдеться про застосування механізмів, спрямованих на формування належної мотивації для потенційних військовослужбовців у віці до 25 років.
Судовим розглядом встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 28.09.2022 р. по 11.11.2024 р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку серії НОМЕР_4 . 
З 28.09.2022 р. позивач уклав контракт з Міністерством оборони України на проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки тобто під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 р. № 64.
На момент проходження військової служби за контрактом позивачу було 22 роки, тобто позивач не досяг віку 25 років.
Відповідно до складеної Військовою частиною НОМЕР_1 довідки від 07.09.2024 р. №9/4/1226 позивач у періоди: з 29.12.2022 р. по 14.04.2023 р., з 26.04.2023 р. по 02.06.2023 р., з 09.06.2023 р. по 31.10.2023 р., з 17.11.2023 р. по 28.01.2024 р., з 13.02.2024 р. по 31.03.2024 р., з 17.04.2024 р. по 29.05.2024 р., з 10.06.2024 р. по 31.07.2024 р. брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в н.п. Новоселівське Сватівського району Коломийчиської сільської громади Луганської області, н.п. Хромове, н.п. Кліщіївка, н.п. Андріївка Бахмутського району Бахмутської міської громади Донецької області, н.п. Малі Проходи Харківського району Дергачівської міської громади Харківської області, н.п. Глибоке Харківського району Липецької сільської громади Харківської області.
Позивач має посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 21.08.2023 р.
11.11.2024 р. згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №324 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за ч. 4 ст. 2 п. «г» (через сімейні обставини; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я).
Отже, станом на дату набрання чинності Постанови №153 (13.02.2025 р.) та на дату звернення щодо здійснення нарахування та виплати одноразової грошової винагороди в розмірі 1 мільйон гривень, позивач не проходив військову службу та не був діючим військовослужбовцем.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач відмовляючи в задоволенні заяви від 24.02.2026 р. про виплату позивачу одноразової грошової винагороди відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153, зазначив, що ОСОБА_1 не набув права на отримання грошової винагороди, так як на момент набрання сили постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153 був виключений зі списків особового складу військової частини, тобто на думку відповідача зазначена постанова не передбачає можливості отримання такої винагороди особами, які не є військовослужбовцями.
Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком, оскільки принцип соціальної справедливості та конституційний обов`язок держави щодо захисту своїх захисників вимагає однакового підходу до всіх осіб, які з ризиком для життя виконували військовий обов`язок.
Судовим розглядом встановлено, що зі змісту довідки військової частини НОМЕР_1 про обставини травм (поранень, контузій, каліцтва) від 22.06.2023 р. № 23/3130 вбачається, що старший солдат ОСОБА_1 02.06.2023 р. отримав: Вибухову травму. Акубаротравму. Посттравматичне поверхневе пошкодження барабанних перетинок з обох боків. Посттравматичну нейросенсорну приглухуватість. Суб`єктивний вушний шум. За обставин: 02.06.2023 р. в період з 07 години 56 хвилини до 12 години 10 хвилини в ході виконання бойового завдання в зоні ведення бойових дій поблизу населеного пункту Новоселівське (ліс Попів) Сватівського району Луганської області отримав бойове травмування під час обстрілу позицій підрозділу з танку, міномету М120 зі сторони збройних сил російської федерації. Травмування отримане під час виконання обов`язків військової служби, зумовлених веденням бойових дій, під час захисту Батьківщини, в ході відсічі збройній агресії Російської Федерації. Не пов`язане з вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушень, не є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння. Тілесні ушкодження не спричинені собі навмисно. 
З огляду на встановлені обставини, у цій справі склалась ситуація, коли позивач у віці 22 рік добровільно призваний по мобілізації для проходження військової служби під час воєнного стану, брав безпосередню участь у бойових діях в районі ведення воєнний (бойових) дій та отримав травму, пов`язану із захистом Батьківщини.
Згідно з п. 3 ч. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» під непрямою дискримінацією розуміється ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки позивач бравши безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та отримавши вибухову травму при бойовому заданій, тому застосування формальних вимог постанови Кабінету Міністрів України №153 в даному випадку створює правову прогалину та ігнорує реалії воєнного часу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що метою цієї постанови є підвищення мотивації та винагорода за ризик, а не покарання тих, хто найбільше постраждав, захищаючи державу, що ставить в нерівне положення військовослужбовців, які у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, та ьрали участь у бойових діях з отримання поранення, з тими хто за аналогічних підстав продовжує проходити службу.
На переконання суду апеляційної інстанції, виплата передбачена постановою Кабінету Міністрів України №153 має розглядатися як невід`ємна частина гарантій соціального захисту, визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно яких соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
В даному випадку позивачем дотримано усіх умов передбачених Постановою №153, окрім проходження ним військової служби на момент набрання чинності цією постановою, про що підтверджується матеріалами справи.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що позбавлення позивача передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153 виплати лише через те, що він на момент набрання сили постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153 виключений зі списків особового складу військової частини, за умови дотримання ним усіх інших вимог, а саме у віці 22 рік позивач добровільно призваний по мобілізації для проходження військової служби під час воєнного стану за контрактом, брав безпосередню участь у бойових діях в районі ведення воєнний (бойових) дій, де ОСОБА_1 в ході виконання бойового завдання в зоні ведення бойових дій отримав бойове травмування є порушенням принципу легітимних очікувань та справедливості.
Із врахуванням вищевикладеного, а також беручи до уваги, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом під час дії воєнного стану у віці до 25 років, проходив військову службу та брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, де отримав вибухову травму, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 підпадає під положення постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 р.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що саме до повноважень відповідача віднесено подання висновку щодо можливості призначення та виплати одноразової грошової винагороди, тоді як суд такі повноваження не може перебирати та здійснює лише функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення/відмову у призначенні грошової винагороди, та обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 що полягають у невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву від 24.02.2026 р. про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153, з урахуванням висновків суду. 
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.07.2026 р., та ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме: визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 що полягають у невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву від 24.02.2026 р. про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153, з урахуванням висновків суду; в іншій частині позову відмовити. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.07.2026 по справі № 520/6784/26 скасувати.
Ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 що полягають у невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву від 24.02.2026 р. про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позову відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя | | О.В. Присяжнюк
Судді | | О.А. Спаскін   Я.В. П`янова