ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1311/26 | Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/791/25 Категорія: 331030000 | Токова С. Є.
| Доповідач в апеляційній інстанції
| Фетісова Т. Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач | Фетісова Т. Л.
судді секретар | Сіренко Ю.В., Новіков О.М.  Івануса А.Д.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.02.2026 (суддя в суді першої інстанції Токова С. Є.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно, набуте під час шлюбу,

в с т а н о в и в :

у січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила суд:
встановити факт припинення шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 починаючи з середини травня 2020;
визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на:
квартиру АДРЕСА_1 , придбану за договором купівлі-продажу, посвідченого 11.04.2023 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Іващенко Г. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 648;
транспортний засіб марки «НОNDA» модель «ACCORD», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ;
транспортний засіб марки «TOYOTA» модель «АURIS», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .
Судові витрати у справі покласти на відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 28.06.1987 позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 .
Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 06.02.2024 шлюб розірвано. Дата набрання рішенням суду законної сили 08.03.2024.
З середини травня 2020 шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися.
За час окремого проживання позивачем не в інтересах сім`ї була придбана квартира та два автомобілі.
Квартира АДРЕСА_1 придбана відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 11.04.2023 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Іващенко Г. М. за особисті грошові кошти, які позивач отримала на підставі договору позики грошових коштів від 08.04.2023 та за особисті кошти, що підтверджуються Формою ОК-5 за № НОМЕР_3 та Формою ОК-7 за № НОМЕР_4 .
Транспортний засіб марки «НОNDA» модель «ACCORD», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 був придбаний позивачем за її особисті кошти, отримані на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.09.2023 та договору позики від 21.12.2023.
Транспортний засіб марки «TOYOTA» модель «АURIS», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 був придбаний за особисті кошти позивача, отримані на підставі договору позики від 12.01.2023.
Враховуючи, що з середини травня 2020 позивач з відповідачем не проживають однією сім`єю, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, сімейного життя та шлюбних стосунків не підтримують та не мають взаємних прав та обов`язків, ОСОБА_1 вважає що придбане нею майно, під час перебування у шлюбі підлягає визнанню судом особистою приватною власністю позивача.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.02.2026 в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно. Крім того, судом враховано, що між подружжям не встановлювався режим окремого проживання, передбачений ст. 119 СК України, а тому до спірного майна не виникли правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені ст. 120 СК України. При цьому, наявність письмової згоди відповідача на укладання позивачем договору купівлі-продажу квартири свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність. Придбання автомобілів за особисті кошти позивача суд визнав недоведеним, враховуючи розмір доходів ОСОБА_1 та відсутність доказів погашення коштів, отриманих за договорами позики.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.02.2026 як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, ухваленим при неповному з`ясуванні всіх фактичних обставин, що мають значення для справи.
Судом першої інстанції не було враховано, що обставини фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами та окремого їх проживання з середини травня 2020 відповідачем не заперечуються. Крім того, нотаріально посвідчена згода відповідача на придбання позивачем квартири, взята нотаріусом в силу вимог ст. 369 ЦК України та ст. 65 СК України і мала лише формальний характер та не спростовує факту придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_1 .
Придбані позивачем автомобілі не в інтересах сім`ї за кошти, які належали особисто ОСОБА_1 . Вказані автомобілі використовуються особисто позивачем не в інтересах сім`ї, тому є її особистою приватною власністю. Суд помилково вказаних обставин не врахував та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи судом встановлено, що 28.06.1987 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований Красенівською сільською радою Чорнобаївського райну Черкаської області що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого 28.06.1987 серія НОМЕР_5 .
Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 06.02.2024 шлюб розірвано, рішення набрало законної сили 08.03.2024.
За час перебування у шлюбі сторонами придбано майно:
квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 11.04.2023 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Іващенко Г. М., номер в реєстрі 648; 
транспортний засіб марки «НОNDA» модель «ACCORD», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ;
транспортний засіб марки «TOYOTA» модель «АURIS», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .
Підставами для звернення до суду з позовом ОСОБА_1 вказує на ту обставину, що з середини травня 2020 шлюбні відносини між сторонами фактично припинені і все вищезазначене нерухоме та рухоме майно було придбано нею за її особисті кошти, тому таке майно повинно бути визнано судом особистою приватною власністю позивача, яке набуте у шлюбі.
Такими є фактичні обставини справи, які мають наступне правове регулювання.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно ч. 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.
Частиною 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним, але за кошти які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. 
У постанові Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 607/2297/20 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
У спорах про визнання права особистої приватної власності на майно, саме по собі посилання на те, що спірне майно було придбано членом подружжя хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти, отримані від продажу квартири, не є достатнім доказом сплати особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже він повинен також надати суду належні і допустимі докази придбання спірного майна саме за ці кошти (див. висновки Верховного Суду у постанові від 31.01.2024 у справі № 645/4165/21.
На переконання апеляційного суду, таким доказами, зокрема можуть бути: банківські виписки на підтвердження спрямування грошових коштів чи нотаріальна заява/згода другого з подружжя, що майно придбавається за особисті кошти, тощо (див. постанови Верховного Суду від 21.04.2022 у справі № 461/1617/15-ц, від 25.01.2023 у справі № 756/10871/20, від 10.07.2024 у справі № 466/7242/22, від 30.07.2024 у справі № 522/10944/21.
Щодо вирішення спору в частині встановлення факту припинення шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , починаючи з середини травня 2020 року.
Звертаючись до суду з позовною вимогою про припинення шлюбних відносин та оскаржуючи рішення суду в частині відмови в задоволенні такої вимоги, позивач вказала, що з середини травня 2020 року сторони разом не проживають однією сім`єю, спільного господарства не ведуть, не мають спільного сімейного бюджету, сімейного життя та шлюбних стосунків не підтримують, не мають взаємних прав та обов`язків, а отже між ними фактично припинено шлюбні відносини і позов в цій частині підлягає задоволенню, а рішення суду в частині відмови в задоволенні таких позовних вимог є незаконним.
Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги необґрунтованими і такими, що не дають підстав для скасування висновку суду в цій частині.
Статтею 104 СК України визначено підстави припинення шлюбу. Так, шлюб припиняється : - внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим; -внаслідок його розірвання; - якщо один із подружжя помер до набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу, вважається, що шлюб припинився внаслідок його смерті;- якщо у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу один із подружжя помер, вважається, що шлюб припинився внаслідок його розірвання. 
Підставою для припинення шлюбу ОСОБА_1 вказала на ту обставину, що сторони у справі проживали окремо, певний проміжок часу, на її думку, їх відносини не були притаманні шлюбу. 
Колегія суддів враховує, що припинення шлюбу – це юридичний факт, з настанням якого припиняються правовідносини, що виникають між подружжям з юридичного факту державної реєстрації шлюбу. Воно обов`язково має бути оформлене за правилами, встановленими сімейним законодавством, тобто за допомогою провадження реєстрації в органахдержавної реєстрації актів цивільного стану в Україні, отже, до часу, поки вона не здійснена, особи, що одружилися, визнаються чоловіком і дружиною, незалежно від часу фактичного припинення подружніх стосунків між ними.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.11.2025 у справі № 550/394/24.
Сам по собі факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 які перебували в зареєстрованому шлюбі не припиняє їхніх взаємних прав та обов`язків як подружжя, передбачених законодавством.
Позивач, звертаючись до суду з вимогою встановлення факту припинення шлюбних відносин, бажає спростувати дійсність шлюбу без його розірвання чи визнання його недійсним. Дана вимога порушує принцип правової визначеності у правовідносинах, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності, тому висновок суду в частині відмови в задоволення такої вимоги є обґрунтованим та відповідає вимогам чинного законодавства.
Щодо вирішення спору в частині визнання за позивачем права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , набуту під час шлюбу.
Відмовляючи в задоволенні вимог в цій частині судом першої інстанції враховано, що договір купівлі-продажу квартири укладений позивачем за нотаріально посвідченою письмовою згодою відповідача. Наявність такої письмової згоди, зафіксованої у договорі купівлі-продажу нерухомого майна, на переконання суду свідчить про придбання майна у спільну сумісну власність. 
Оскаржуючи рішення суду в цій частині, ОСОБА_1 в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказала на формальність отримання такої заяви від відповідача в силу вимог ст. 369 ЦК України та ст. 65 СК України. Така обставина на думку скаржника не спростовує факту придбання квартири за її особисті кошти.
Доводи апеляційної скарги в цій частині оскарження судового рішення, колегія суддів вважає безпідставними та повністю погоджується з висновками суду.
При цьому колегія суддів враховує позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22, відповідно до якої згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. 
Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Оскільки матеріали справи не містили копії заяви ОСОБА_2 про надання згоди на укладення договору купівлі-продажу квартири, в порядку підготовки справи до розгляду, апеляційний суд, сприяючи всебічному і повному з`ясуванню обставин, ухвалою від 04.06.2026 витребував у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Іващенко Г. М. належним чином завірену копію заяви ОСОБА_2 від 11.04.2023 за реєстровим № 647 про надання ним згоди на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11.04.2023, який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та зареєстрований в реєстрі за № 648. 
На виконання вищевказаної ухвали приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу таку заяву направлено та відповідно отримано апеляційним судом.
З її змісту вбачається, що ОСОБА_2 надав згоду своїй дружині ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та в заяві зазначив, що погоджується з діями своєї дружини, які відповідають інтересам їхньої сім`ї.
Так як згода відповідача ОСОБА_2 на вчинення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу нерухомого майна нотаріально посвідчена і засвідчена в п. 23 договору (а.с. 25) та викладена в окремій заяві, отриманій на запит суду, тому висновок суду про придбання такого майна за спільні кошти у спільну сумісну власність є законним, а доводи апеляційної скарги про формальність заяви про надання згоди на укладення правочину є безпідставними і правильності висновків в цій частині не спростовують. 
Надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу, тому є спільним майном подружжя і підстав для визнання її особистою приватною власністю позивача немає. У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не спростувала презумцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, не довела належними та допустимими доказами, що спірна квартира хоч і придбана за час шлюбу, однак за належні їй особисті кошти, тоді як тягар доказування покладається саме на неї.
Щодо вирішення спору в частині визнання за позивачем права особистої приватної власності на транспортні засоби марки «НОNDA» модель «ACCORD», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та «TOYOTA» модель «АURIS», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , набуті під час шлюбу.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині, суд першої інстанції обґрунтовував свій висновок тим, що позивач не довела суду факту придбання їх за власні кошти. При цьому судом враховано розмір доходів позивача та відсутність доказів погашення коштів, отриманих за договорами позики.
Оскаржуючи рішення суду в цій частині, ОСОБА_1 в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказала, що кошти на придбання автомобілів є її особистими коштами, отриманими за договором позики, які укладені не в інтересах їх з відповідачем сім`ї та від продажу земельної ділянки, яка належала їй на праві особистої приватної власністі.
Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (ст. 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у ч. 6 ст. 57 СК України.
В зв`язку з відсутністю рішення суду про встановлення між подружжям режиму окремого проживання (ч. 1 ст. 119 СК України), законодавство дає право довести фактичне припинення шлюбних відносин.
При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням відносин як чоловіка і жінки, поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.
Перевіряючи обґрунтованість висновку суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання за позивачем права особистої приватної власності на транспортні засоби марки «НОNDA» модель «ACCORD», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та «TOYOTA» модель «АURIS», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , набуті під час шлюбу, колегія суддів враховує, що заочним рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 06.02.2024 (а.с. 22) у справі № 709/3/24 шлюб між сторонами розірвано. Вказане рішення набрало законної сили та є чинним. Під час вказаної справи судом було встановлено, що сторони тривалий час разом не проживають і відносини між сторонами не підтримуються і фактично з травня 2020, спільного господарства вони не ведуть. Крім того, до матеріалів справи додано копію позовної заяви ОСОБА_2 про розірвання шлюбу від 03.01.2024, в якій він особисто, звертаючись до суду з відповідним позовом, ствердив обставину, що сторони у справі проживають окремо понад чотири роки, подальше примирення неможливе. Також факт окремого проживання та відсутності сімейних відносин сторін з середини травня 2020 року підтверджено показами свідків, допитаних в суді першої інстанції.
Спірні автомобілі придбані позивачем 13.01.2023 та 21.12.2023, тобто в період окремого проживання сторін . 
Згідно договору купівлі-продажу 7141/2023/3603895 від 13.01.2023 (а.с. 27) вартість автомобіля «TOYOTA» модель «АURIS», 2007 року випуску сторонами визначено в сумі 260 240 грн.
Згідно договору купівлі-продажу 7141/2023/4213142 від 22.12.2023 (а.с. 29) вартість автомобіля «НОNDA» модель «ACCORD», 2017 року випуску сторони визначили в сумі 653 489 грн.
До матеріалів справи додано договір позики від 12.01.2023 (а.с. 28), укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , згідно якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 250 000 грн. для придбання автомобіля «TOYOTA» модель «АURIS», 2007 року випуску. Відповідно до п. 13 договору зазначено, що позичальник довела до відома позикодавця, а позикодавець взяв до уваги, що ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 однак у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин з останнім в середині травня 2020, договір укладається не в інтересах сім`ї, а позика та майно придбане за них, яке зазначене в п. 4 даного договору, буде придбане та використане особисто позичальником не в інтересах сім`ї. Крім того, до матеріалів справи додано також договір позики від 21.12.2023 (а.с. 33), укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , згідно якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 450 000 грн. для придбання автомобіля «НОNDA» модель «ACCORD», 2017 року випуску. Пункт 13 вказаного договору викладено в реакції аналогічного пункту договору від 12.01.2023.
Крім того, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.09.2023, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , від імені якої діє ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_1 продала земельну ділянку, розташовану в межах Комінтернівської сільської ради за межами населеного пункту, Золотоніського р-ну, Черкаської обл., кадастровий номер: 7125183400:02:000:0340, площа – 3,1311 га, яка належала їй на праві особистої приватної власності та була отримана внаслідок безоплатної передачі із земель, приватизації, у 2001 році.
Згідно п. 2.1 договору вартість земельної ділянки склала 215 000 грн. 
Земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 08.02.2011 по 12.06.2012 включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 626/4/17.
Отже, продана ОСОБА_1 земельна ділянка належала їй на праві особистої приватної власності, а отримані від її продажу кошти в період шлюбу, однак за час фактичного припинення шлюбних відносин є особистими коштами позивача. 
Факт реального надходження коштів в сумі 215 000 грн. за продаж земельної ділянки на рахунок ОСОБА_1 підтверджується випискою по картковому рахунку, доданій до матеріалів справи (а.с. 32).
З урахуванням вищевказаних доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем доведено ту обставину, що спірні автомобілі були придбані нею за її особисті кошти після припинення проживання з відповідачем однією сім`єю та ведення спільного господарства і сімейного бюджету з відповідачем з середини травня 2020 року, оскільки такі кошти були одержані згідно договорів позики та після продажу земельної ділянки, яка належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 . Рухоме майно зареєстровано за позивачем, придбавалось не в інтересах сім`ї і відповідач не приймав участі у його придбанні. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновку суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на автомобілі, набуті під час шлюбу та вважає за необхідне скасувати рішення суду в цих частинах, частково задовольнивши позовну заяву та вимоги апеляційної скарги, а в решті рішення суду залишити без змін.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивачем при подачі позову заявлено чотири позовні вимоги, дві з яких за наслідком розгляду справи в суді апеляційної інстанції підлягають до задоволення. Отже вимоги позовної заяви та апеляційної скарги підлягають до задоволення на 50 %. 
За подання позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в загальному розмірі 13 959 грн., що підтверджується відповідними квитанціями наявними в матеріалах справи (а.с. 14, 187). 
За наслідком розгляду справи, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 6 979,50 грн., що відповідатиме принципу пропорційності частки задоволених судом вимог позовної заяви та апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.02.2026 - змінити, скасувавши в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на автомобілі марки «НОNDA» модель «ACCORD», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та «TOYOTA» модель «АURIS», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на транспортний засіб марки «НОNDA» модель «ACCORD», 2017 року випуску, сірого кольору, ідентифікаційний номер (VIN) – НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на транспортний засіб марки «TOYOTA» модель «АURIS», 2007 року випуску, чорного кольору, ідентифікаційний номер (VIN) – НОМЕР_7 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в розмірі 6 979,50 грн.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 05.08.2026 .

Суддя-доповідач

Судді